MÓRA FERENC - PAPP DÁNIEL - GÁRDONYI GÉZA - TÖMÖRKÉNY ISTVÁN

A földhözragadt János

(novellák)

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-918-4

MOBI ISBN 978-963-387-919-1

Tartalom

GÁRDONYI GÉZA

PÖHÖLYÉK

PAPP DÁNIEL

MUZSIKA AZ ÉJSZAKÁBAN

A NAGY JAKOB

KULTÚRHARC TISZASZÁLLÁSON

TÖMÖRKÉNY ISTVÁN

CSATA A KATONÁVAL

A RAVASZ KABÓK

FÖRGETEG JÁNOS MINT KÖZERŐ

A VÍZ MELLŐL

MÓRA FERENC

SZEPTEMBERI EMLÉK

FÖLDHÖZRAGADT JÁNOS TÖRTÉNETE

GÁRDONYI GÉZA
(1863-1922)

Pöhölyék

1

A Pöhöly gyerekek még akkor kicsinyek voltak: János négyesztendős, Péter háromesztendős.

Az anyjuk fakó, sovány asszony. Gyakorta köhögött. Néha annyira köhögött, hogy leült utána pihenni, és szomorúan támasztotta fejét az ágy vállához.

Egy napon, mikor a gólyák költözködtek, sok öregasszony fordult meg a házban. Bejártak a belső szobába, és sóhajtoztak, a szemüket törölgették.

Az egyik magához vonta a János szöszke fejét, és így szólt hozzá:

- Te szögény kis árva!

János nem értette: mért sajnálkoznak rajta? Hiszen se el nem esett, sem az ujját nem metszette meg, se pedig nem verte meg senki.

Pétörke vadgesztenyével játszott az eresz alatt: bögrébe rakta, meg kigurította belőle. Az öregasszony őt is körülsimogatta, és fölvette az ölébe. És rajta is sajnálkozott:

- Te szögény kis árva!

Megcsókolta a vén. Pétörke összesunyorította a szemét. Nem szerette, ha csókolták.

Aztán kicsoszogott egy másik öregasszony is. Az is felölelgette a két gyereket. Az is megsajnálgatta:

- Szögény, szögény árvák! Nincs már anyátok!

A két gyerek rácsodálkozott az öregasszonyra. Nem mond az igazat. Hogyisne volna anyjuk; mindig is volt, mindennap volt. Most is van. Odabent van a szobában. Fekszik.

János megrántotta Péternek a lajbiját:

- Gyerünk a színbe!

Átfutottak az udvaron. A szín jó játszóhely. Széna is van benne. A széna puha és jószagú. A cica is odajár játszani. Ide-oda hempereg a szénában. Olykor a hátára fekszik, és egy szál szénát vesz a négy lába közé: azzal csiklandozza a bajuszát.

Egyszer csak megjelent a szín előtt az apjuk. Az arca sárga volt; a szeme vörös.

- Gyertek, fiaim - szólott.

Gyöngéden megcsókolta mind a kettőjöket. S megfogta a kezüket, és bevezette őket a szobába.

Az anyjuk, íme, ott fekszik most is, csakhogy a szoba közepére tették az ágyát. A szeme be van hunyva. A két keze egybe van téve. Bizonyosan imádkozik. Mellette két nagy cifra gyertya ég.

János ismeri azokat a gyertyákat: ott lógtak azelőtt a tükör mellett.

Egyszer kérdezte is János:

- Édösanyám, mikor gyúti mán mög ezt a két szép gyertyát?

Az anyja mély szembehunyással felelte:

- Majd az édösapátok möggyúti.

- Mikor?

- Nemsokára meggyúti, édös kiscsirkéim. Csókoljatok mög akkor éngöm, mert annak utána mög nem csókolhattok többé soha.

Hát most ég a gyertya. Az anyjuk ott fekszik hanyatt az ágyon. Alszik. De nagyon szép. A fején koszorú van. Azelőtt ott volt az a koszorú a falon, üveg alatt. Hervadt a koszorú, de mégis szép.

Az apjok megállott velök az ágy előtt, és fölemelte Jánost.

- Csókold mög anyádat jobb felől is, bal felől is.

Mind a ketten megcsókolták az anyjukat. Hideg volt az anyjuk és mozdulatlan. Nem emelte föl a kezét, hogy megsimogassa a fejüket, nem is csókolta őket vissza. Nagyon aludt.

* * *

Másnap délután bevittek a házba egy hosszúkás, szép, fekete ládát. Cifra betűk csillogtak azon, szép aranyos cifra betűk.

És a láda után következett egy nagy fakereszt is. De azt csak az udvaron hagyták. Hozzátámasztották a falhoz.

János mindezt az ablakon át látta, mikor öltöztették. Az ünneplő ruháját adták rá. A pörge új kalapját tették a fejére. Pétörkére is az ünneplő szoknyát adták. Mert Pétörke akkor még szoknyában járt.

A házban és udvaron asszonyok és emberek sokadoztak. Jöttek-mentek ott, s halkan beszéltek, sóhajtoztak. Őket meg átvitték addig Pulyka Szabóékhoz a szomszédba.

Pulyka Örzsi néni sült krumplit adott nekik, és sírva biztatta őket:

- Ögyetök, árvák, ögyetök.

A két gyerek komolyan és figyelemmel nézte a jóízű illattal párolgó sült krumplit. Azután Pétörke beléfalt. A krumpli fehér lisztje szinte porzott a foga között. Körülnézett, hogy látja-e valaki? Nem: senki. Jánoshoz fordult, és rámosolygott.

Délután harangoztak.

Az öreg Pulykáné fölvette Pétörkét az ölébe.

- Gyertök, kicsinyeim...

Mást is akart még mondani, de nem fért ki a száján. Pedig nagy szája volt. Csak húzogatta, ráncolgatta azt a jóságos vén ábrázatát. Végül aztán mikor látta, hogy nem ura a beszédnek, beletörülközött ócska kék zsebkendőjébe. Megtörülte a Pétörke arcát is, s leveregette a ruhájáról a krumplimorzsalékot.

Kézen fogta Jánost, és átvitte őket, haza.

Tele volt már az udvaruk akkor emberekkel és asszonyokkal. Valamennyien ünnepi ruhában voltak. Az apjok is.

Az udvar közepén ott sötétlett a szép, nagy, fekete koporsó. Előtte tarka, félelmes ruhában a tisztelendő úr meg a mester úr. Az apjuk is ott állott. Fehér kendőbe törülgette a szemét.

A tisztelendő úr mindenféle érthetetlen szavakat kiáltott énekelve. A mester úr erre hasonlóan énekelve felelgetett. Azután megköszörülte a torkát a mester úr. A fejét félreszegte. Hosszan kinyújtott nyakkal olyan szomorú ordításba fogott, hogy a macska a tyúkól tetején égnek görbítette a hátát, s a mester úrra ijedt csodálkozással nézett, aztán leugrott túlra.

A mester úr énekén zokogásra fakadtak az asszonyok.

Egyszer aztán rajtuk is átfutott valami különös borzongás, mikor a mester úr azt énekelte, hogy:

Isten veletök hát, Jánoska, Pétörke.
Elválik anyátok tőletek örökre.
Epéje édösebb az édesanyának,
Mint a cukros teje másik mostohának.

Egy öregasszony átfogta a két gyereket, és a kötényéhez szorította őket. Az öregasszony sírt. Jánosnak is könnybe borult a szeme. Pétörke titokban megsimította az öregasszony oldaláról lecsüggő rézfeszületet.

A mester úr végzett. Visszaigazította a nyakát a gallérja közé. A kalapját a fejére nyomta. És elindult.

Négy ember fölemelte a koporsót. Kimentek vele az utcára. És mentek, ballagdáltak mindnyájan.

Az ég felhős volt. Langy esső permetezett az útra. Az asszonyok a fejükre borították a felső szoknyájokat, és arról beszélgettek, hogy bizony kár volt érte, az Isten nyugtassa. Rendes, jóravaló asszony volt, tagja a Rózsafüzérnek is; tavaly az ő libái keltek ki először; kár, hogy ilyen fiatalon szólította ki az Isten a világból.

János hallotta és értette ezeket a beszédeket, és büszke volt az anyjára. Apjának kérges kezébe fogódzkodva lépkedett az úton, a koporsó után, s azon tűnődött, hogy álmodik-e? Mert történtek vele máskor is mindenféle különösségek, de egyszer csak egy szempillantásra megváltozott minden, és ő csak bámult a mestergerendára. Hát ez is olyan valami lehet.

De hát csak mennek mendegélnek. Elöl a koporsó, utána a pap meg a sokaság. A kántor legislegelöl. Énekel olykor: Könyörülj Istenem, én bűnös lelkemen! A sokaság vele zúg.

Olyan földhöz érnek, amely tele van fakereszttel és apró dombokkal. Némelyik dombnak az oldalán friss fű zöldell. János azt szeretné mondani Pétörnek, hogy jó volna, ha élne a kisbárány: ide ki lehetne hozni legelni. De mégse szól semmit.

Egy sárga gödörhöz érkeznek. A gödör mély. Nem lehet belelátni. A mester úr megint kihúzza a nyakát a gallérjából, és ordít. Pöhöly apa letérdel, és sír. Az asszonyok is mind letérdelnek, és sírnak. A pap nagy rézbuzogányt forgat meg a koporsó fölött. A rézbuzogányból esső esik. Nini, hát így csinálódik az esső? Azután a koporsót leeresztik a gödörbe. Tompa dübörgés hallatszik föl a mélységből. Az asszonyok egy-egy hantot dobnak le a gödörbe. Pöhöly apa az ő kezükbe is ad egy-egy hantot. János arra gondol, hogy ha csakugyan az édösanyja fekszik ott lenn...

És titokban lecsúsztatja a földdarabot maga mellé.

* * *

Hazamentek. Már akkor eltisztult nyugaton a felhő. A nap lefelé ereszkedett, és nemsokára le is szállt. A szobában homály terjengett a bútorok között, és a homály egyre feketült.

Pöhöly apa ráborult az asztalra, és úgy maradt sokáig. Azt hitték: alszik. Nem mertek neki szólni, csak álltak ők is az asztalnál. Pétörke ásított.

De Pöhöly apa nem aludt. Odavonta őket az ölébe. Megcsókolta az arcukat.

- Feküdjetök le, édes gyerökeim. János vetkőztesd le a Pétörkét. Bújjatok a jó puha ágyatokba, és aludjatok. Aludni jó, mert álmodni löhet. Majd később én is lefekszök; csak előbb önni adok a Riskának.

A fiúk levetkeztek, és bebújtak a dunyha alá. Pöhöly apa kiballagott a szobából.

A fiúk hallgattak. A sötétség megtöltötte a szobát, meg ám a földtől föl a gerendáig.

Egyszer csak Péter fölemeli a fejét, és hallgatódzik.

- János! - mondja halkan.

- No.

- Te nem félsz?

- Mitül?

Darabig hallgattak. Pétörke ismét megszólalt:

- János!

- No.

- Hol van édösanyánk?

János felvonja a vállát:

- Aszongyák: a fődbe.

- Igaz?

- Nem tom. Beszélnek mindent...

- Ugye a másik szobába van?

- Ott.

- Beteg?

- Beteg hát.

- Gyerünk át hozzá.

S fölemeli a fejét.

- Gyerünk - feleli János.

S kibúvik a takaró alól. Óvatosan leereszkedik. Pétörkét is lesegíti.

Megfogják egymás kezét: átfutnak a szobán.

János megnyitja az ajtót. A pitaron is átmennek. Az első szoba ajtaja kissé nyitva van. A gyerekek bedugják a fejöket. A két viaszgyertya még ég a szobában, égdegél sárgán. Az apjok is ott van. Az ágy mellett ül, és az ágyfejre borulva sirdogál:

- Jaj, Istenöm, jaj, Istenöm, milyen ögyedül maradtam! Milyen ögyedül maradtam!

A két gyerek befutott hozzá. Megálltak mellette. Mi lelte az apjukat? Soha nem látták sírni. János megfogta az apja karját:

- Ne féljen kend, édsapám, hiszen mink is itt vagyunk.

2

A hó elmúlt. Hova lett az a sok fehérség? Isten tudja. A fák ágain zöld levelek jelentek meg. Füvek és virágok kibújtak a föld alól, és szétteregették apró, gyönge leveleiket. Minden sütkérezett a fényes, langyos napsugárban.

Megérkezett Misi is, a ház gólyája. Két hosszú lábát elnyújtva kerengett ide-oda a ház fölött, és a szárnyával csapkodva szökdellt az udvaron. Kelepelt, táncolt. Pulyka Szabó Örzsi is átnézett a kerítésen, és nevette a gólyát, amint körtáncot járt a bolond!

De íme, a ház tetején is áll egy gólya. Misi másodmagával tért vissza az idegen országból. Az új gólya bátortalanul álldogál ottan, s idegenül nézi a magasból, hogyan köszöntgeti a Misi Pöhölyéket meg Szabó Örzsit, meg a tyúkokat, kakasokat, récéket egyenkint.

Szabó Örzsi felmosolyog rá: - Pajtást hozott a gólya!

Pöhöly apa is fölpillant az új gólyára. Nézi figyelmesen.

- Nem pajtás az, Örzsi: feleség.

A Misi gólya tavaly került a házhoz. Egy este kínosan csapkodó repüléssel beesett az udvarra, és ott vergődött a boldogtalan. Az egyik szárnya véres volt. Valami gonosz vadász meglőtte. Bizonyosan úr volt az a vadász. Szegény ember nem lövi meg a gólyát. Mert a gólya jó madár. Áldás a házon. Ahova fészket rak, oda nem üt a mennykő.

Pöhöly apa bekötötte a gólya szárnyát puha vászonronggyal. A gólya ott maradt az udvaron. Lassankint megbarátkozott minden háziállattal (csak a macskával nem), és méltósággal uralkodott a baromfiakon.

A gólyát Misinek nevezték el, mert hasonlított a Kömley báró német inasához, akinek éppen olyan vékony, hosszú volt a lába, és olyan piros hosszú az orra.

Mikor aztán az őszi égen megjelentek az utazó gólyaseregek, Misi mindig a magasba nézett. Egyszer aztán széjjelvetette a szárnyát, és az udvaron fölkanyarodott, fölrepült.

Néztek utána, hogy csakugyan elmegy-e? Misi szállt, szállt egyre följebb, egyre szélesebb karajokban föl magasra. Már csaknem a felhőket elérte. Akkor kiterjesztette a két szárnyát; a nyakát előrenyújtotta, a két lábát hátra. Olyan volt, mintha úszna a levegőben. S elúszott messze, messze, az egyik gólyakaraván után, s velük múlt tova a kéklő messzeségben.

- Hát ha házastársak - mondotta Pöhöly apa -, töszök föl nekik egy rossz kereket. Maradjanak itten.

Bement a színbe: előhozott onnan egy abroncsa romlott, régi, rossz kereket. Fölvitte létrán a háznak a kert felől való ormára, és megerősítette ottan.

Misi majd megbolondult örömében, olyan körtáncot járt az udvaron.

Pöhöly apa beletörülte a porszennyet a kötényébe.

- Délután kimegyek szántani - mondotta. - Rád bíznám addig a gyerekeket, Örzsi.

- Jó - felelte Szabó Örzsi -, majd édösanyám möglösz velök. Mert én is kimögyök ma. A Lapos-dűlőre. Ültetök egy kis kukoricát. Jobb is lönne tán, ha kihozná kend magával a gyerököket. Jánoska hadd szántson kenddel, Pétörke meg majd eljátszadozik énmellettem.

A nap sugarai melegen omlottak alá a magasból. Pöhöly apa befogta a lovat az ekébe; az ekét fölfordította. Rátette a szűrét, a szűrre Péterkét. János az apja mellett mendegélt, és pattogott az ostorral.

Már akkor Szabó Örzsi künn volt. Az árokparton a friss fűből heverőhelyet csinált a két gyereknek, s virágot is szedett nekik. Megcsókolta mind a kettőt, és Péterkét az ölébe vette. Megmutatta neki, hogyan lehet a szép sárga pitypang virágból láncot csinálni.

A réten egy kis csikó futkosott föl és alá, s nagyokat szökött olykor. A két gyerek is szaladgált. Az arcuk kipirult. A levegőben egy fecske szállongott. János rákezdte:

Fecskét látok,
Szeplőt hányok,
Selymet gombolyítok.

Pöhöly apa ezalatt egyik barázdát a másik után hasította. Az eke vasa olykor vakítón csillámlott ki a fekete földből. A Szegfű dologértő lassúsággal húzta az ekét. Csendes volt a táj. Szabó Örzsi a szomszédos földön hajladozva vetette a kukoricát. Kék ruha volt rajta, piros kendő a fején. Olykor-olykor odament a két gyerekhez, és játszott velök. Egyszer egy nagy csigát vitt nekik, és megtanította őket hogyan lehet a csigát kicsalogatni a házából:

Csiga, csiga gyere ki!
Jó kalács van ideki.

Egyszer csak kidugta a csiga a két szarvacskáját. Kinézett az ablakon. A föld nem termett annál bolondabb csigát! Jobbra-balra mászkált a fűszálakon: kereste a kalácsot mindenfelé.

A szántóföldnek nedves illata föl-föláramlott olykor a levegőbe, s odahallatszott hozzájuk Pöhöly apának a szelíd biztatása:

- Gyí, Szegfű, gyí!

De nini, elborult az ég. Hamuszínű felhők tolonganak egymásra a magasságban. A fecskék nagy kanyarulatokban szálldosnak. Az ég megdürdül. Az Istennek tüzes nyila általcikázik a felhőkön. Egy földet rendítő harsanás, dörgés, s a következő percekben már zuhog a zápor.

A vadkörtefa alá vonultak. Szabó Örzse magára borította a felső szoknyáját. A két gyereket is betakarta, mint ahogy a tyúk a szárnya alá szedi a csibéket.

- Jézus segíts! - fohászkodott halkan minden villámláskor.

Pöhöly apa az ekére ült. A szűrét kifordította. Pipázott. Nem szólt egy szót sem. Csöndes, kifejezéstelen arccal nézte, hogyan megvannak a gyerekek az Örzse szárnyai alatt.

* * *

Másnap megint kimentek szántani. A napfény az esső után nagyot nevelt a füveken. Enyhe tavaszi idő járt. A fű fölött cserebogarak szállongtak.

A két gyerek otthagyta az apját. Szabó Örzsét kísérték a vetésben.

Azután elfáradtak. Ledűltek az apjok szűrére. A szűrön két fakó tulipán volt. Nem igazi tulipán, csak amilyen a szűrökön szokott lenni.

- Ez is virág - mondotta János.

Azzal ráhajtotta az arcát a tulipánra, és elaludt.

- Ez is virág - mondotta Péterke a másik tulipánra.

És ő meg azon aludt el.

János arra ébredt föl, hogy harangoznak.

Fölnyitotta a szemét. Az égboltozatnak hamvadozó veres tüzét látta. A szántóföld szélén ott állt az apja. A fején nem volt kalap. A kezét egybekulcsolva imádkozott. És mellette állott Szabó Örzse. Az is imádkozott.

A távoli harangszó hullámos zenéje áthömpölygött a földeken. Egyszer csak elhallgatott a harang, s tompa, lassan elenyésző döngés hallatszott még sokáig utána.

János tekintete ismét az apjára és Szabó Örzsére fordult.

Akkor is egymás mellett állottak, csendben és mozdulatlanul.

És fogták egymásnak a kezét.

És egymás szemébe néztek, szelíden, barátságosan és komolyan.