Móra Ferenc

A körtemuzsika

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-920-7

MOBI ISBN 978-963-387-921-4

TARTALOM

A JÖVENDŐMONDÓK

A JÖVENDŐMONDÓK
SZŐLŐNYITÁS IDEJÉN
AZ ÉN DINNYEFÖLDEM
A PRÓBAGAZDA
NEKOPOGI KOVÁCS
NAGY EBÉD VOLT NÁLUNK
PARRAGÉK
AZ ANGOLKA

A KÖRTEMUZSIKA

A KÖRTEMUZSIKA
A BÉKAPÁSZTOR
FELHŐORSZÁGBAN
IGAZLÁTÓ DOBRÓKA
A CINEGEKIRÁLY
NAGYESZŰ GYURGYÓKA
SZEGÉNY EMBER VÍZZEL FŐZ
SÁNDORKA
ERŐS FODORIK

A SZÁZADIK KÖNYV

HOGY TANULTAM MEG ÍRNI?
A SZÁZADIK KÖNYV
HÁROM MATYI
GERGULICS INASA
TÖRTÉNET AZ EGYIK CSALÓRÓL
A KÖDMÖN
IGAZSÁGOS MÁTYÁS
A SZÁNKÓ
SZÉP KARÁCSONY SZÉP ZÖLD FÁJA

KÓTYONFITTY

KÓTYONFITTY KIRÁLY ALMÁJA
A SÉDI MALOM
A VÍZIMOLNÁR LÁNYA
A BÁRSONYOSI KANÁSZOK
PETYKÓ MEG MATYKÓ

A JÖVENDŐMONDÓK

A JÖVENDŐMONDÓK

Világéletében mindig dolgos ember volt az édesapám, de semmi munkában se telt nagyobb öröme, mint a mezei munkában. Alig várta, hogy kitavaszodjék az idő, s megszólaljon a cinege a vadrózsabokor tetején:

- Nyit-ni-kék, nyit-ni-kék, nyit-ni-kék!

A fürge kis madár bizonyosan künt járt a szőlőhegyekben, s észrevette, hogy a tél fagya ellen a homok alá bújtatott szőlővesszők nagyon kívánkoznak már ki a meleg napvilágra. A gazdaember úgy nyitja ki a szőlőt, hogy eltakarítja a kapával a homokot a vesszők fölül. Sok bogár meg hernyó kiszabadul ilyenkor a homokból, ahol kiteleltek, a cinege pedig nagyon szereti ezeket. Azért sürgeti úgy a szőlőnyitást mindjárt hóolvadás után.

Édesapám mindig szót fogadott a cinegének. Vállára vetette a tarisznyát meg a nyitókapát, s mire a napocska kipillantott rózsaszín felhőpárnái közül, már akkorra mink odakint voltunk a szőlőben. Én is nagyon szerettem odakint, sohasem maradtam el az apám mellől. Késő őszig mindig kijártunk, míg csak le nem hullott a fákról a levél, s a vadludak bele nem fogtak a szomorú nótába:

- Jön a tél, gi-á-gá, mehetünk világgá.

A sok szőlőbe járás alatt sokat tanultam az édesapámtól, olyant, amit könyvekből nem lehet megtanulni. Azóta sok iskolát kijártam, sok könyvet olvastam már, de arra sehol se tanítottak meg, hogy lehet azt előre megmondani: eső esik-e holnap, vagy nap süt? Az én apám könyv nélkül is biztosan megmondta mindig, hogy milyen időt várhatunk.

Volt úgy, hogy mikor korán reggel útra kászálódtunk, csupa felhő volt az ég, szemetelt is az eső.

- Ne menjetek ki ebben a csúf időben, apja - mondta az édesanyám -, úgyse lehet az esőben dolgozni.

Édesapám csak mosolygott.

- Jobban tudják azt az én jövendőmondóim. Azt mondják, olyan szép, napos idő lesz ma, hogy lekéredzik a kabát a dolgos emberről.

- Miféle jövendőmondók?

- Hát a macska meg a fecske. Látjátok, hogy mosakszik a cirmos, mert érzi a szép időt. Nézzétek, a fecskék meg olyan magasan röpködnek, hogy alig-alig látni őket. Márpedig ha eső készülődnék, olyan lent repülne a fecske, hogy földet érne a szárnya.

- Mért tenné azt, édesapám?

- Azért, fiam, mert olyankor tele van a levegő vízpárával. A bogaraknak átnedvesedik a szárnyuk, nem bírnak magasra szállni, csak a földhöz közel kóvályognak. A fecske meg bogárral él, hát neki is alacsonyan kell repülni, hogy elkapkodhassa őket.

Igazuk volt a fecskéknek meg a cirmosnak. Még ki se értünk, mind eltakarodott a felhő, s az ég kék mezejéről úgy nevetett le a nap, hogy öröm volt nézni. Dicsekedett is édesapám a jövendőmondóival:

- Nem hazudnak azok soha, sem az egyik, sem a másik. A pók is mindig megmondja az időt. Ha szép csendesen ül a hálója sarkában, nyugodtan sütkérezik a napsugárban: tartós jó időt jelent. De amikor olyan sebesen futkározik, hogy nincs az a takács, aki úgy motollázna, akkor szőrivel kell kifelé fordítani a subát, mert nagy eső lesz.

Máskor, meleg nyáridőben nagyban ment a kukoricakapálás. Egy kőfeszület volt a földünk végében, annak a lábánál heverésztem. A nyelvem majd leragadt a nagy forróságban, s nagyon jólesett a fejemet a hideg kövön hűsítgetni. Egyszer csak észreveszem ám, hogy olyan a kő, mintha harmatos volna. Odakiáltottam az édesapámnak:

- Apám, én még sose éreztem ilyen nagy meleget!

- Hát bizony, ma kienged a föld fagya - tréfálódzott apám, izzadt homlokát törölve.

- Apám, nézze csak, még a kő is izzad!

- Elég baj az, fiam, mert akkor esőt érez a kő.

Azzal még kétszer sebesebben nekilátott a kapálásnak, mint eddig. Én meg azzal mulattam magamat, hogy nézegettem a hangyákat, milyen sebesen sürgenek-forganak a homokban. Olyan nagy csoportokban nyüzsögtek, alig fértek egymástól, s úgy nyargalásztak, mintha versenyfutást tartanának. Mutattam a hangyaforradalmat apámnak. Azt mondta rá, azt jelenti ez, hogy alighanem megázunk ma. Én tréfára vettem a beszédet, mert akkora felhő se volt az égen, mint a tenyerem. Addig gyönyörködtem a hangyák játékában, hogy utoljára elaludtam. Arra ébredtem fel, hogy egy nagy seregélycsapat repült el fölöttünk, de olyan éktelen lármával, hogy majd belesüketültünk.

Erre apám letette a kapát, és azt mondta, hogy induljunk hazafelé, mert olyan zivatar lesz mindjárt, hogy bőrig ázunk. Az elől menekülnek olyan rémülten a seregélyek is. Hittem is, nem is, mert szellő se lebbent, az ég pedig sima volt, mint a tükör, hanem azért szót fogadtam. Ugyancsak igyekeztünk hazafelé. Ahogy a legelőföldre értünk, apám hátraszólt:

- Nézd csak, milyen mohón harapják a báránykák a füvet. Érzik az esőt, és tudják, hogy eső után nem lehet legelni a vizes füvet.

Hátrafordultam, és nemcsak azt láttam, hogy a bárányok nagyon sietnek enni, hanem azt is, hogy ugyancsak fodorodik ám az ég alján egy fekete felhő. A nyakunkba szedtük a lábunkat, annyira siettünk, de az eső mégis sebesebb volt. Elért bennünket a város szélén, meg is vert úgy, hogy még másnap is dideregtem bele.

Ilyen bölcsességeket tanultam én az édesapámtól. Arra is ő tanított meg, hogy a levelibékától nem kell félni. Nagy tudós az időjövendölésben ez a zöld dolmányos kis jószág, ha pápaszem nincs is az orrán. Mikor csendesen fönt ül a fa tetején, nem kell félni a rossz időtől; de ha a levelek közé bújik haragos brekegéssel, akkor nem messze van az eső.

Egypárszor kipróbáltam a tudományát. Mindig bevált, s azóta nagy becsben tartom ő tudós uraságát. Egy ilyen takaros kis jószág itt lakik az asztalomon, befőttesüvegben. Van neki egy kis létrája, azon tornázgat egész nap. Ha kint ül a létra hegyén, és onnan rikog a legyek után, akkor nincs baj; de ha lemászik az üveg fenekére, és onnan kuruttyolgat kifelé, akkor nem tanácsos sétálni menni.

Most is ugyancsak brekeg, mikor éppen őróla írok. Pedig a kis Panka éppen sétálni készül. Pipi-piros napernyővel, új csipkekalapban állít be hozzám.

- Apuka, mit mond a kis béka?

- Azt mondja, hogy: kre-kre-kre, kre-kre-kre, maradj Panka idebe.

Panka persze mindjárt az egereket itatja, és ki akarja dobni a csúnya kis békát.

Hanem tudok én ennél okosabbat is. Azt mondom neki, kérje meg a cirmost, hogy nyalogassa meg a talpacskáit, mert az jó időt jelent. A cirmos pedig azt mondja, hogy egy kis kávéba mártott kiflivégért szívesen megteszi ezt a barátságot.

SZŐLŐNYITÁS IDEJÉN

Idebent a városban enyhe idő járogat már. A nagy kőházak közt megszorul a napsugár, s megszalasztja az öreg Télapót, aki szedi-veszi már a sátorfáját. Hát csak szaladj, öreg, bizonyosan nem itatunk utánad egereket! Vidd el békességben a fehér szakálladat, mert különben csúffá teszi a pajzán tavasz.

Hanem kint a tanyák közt még éppenséggel nincs valami víg világ. Ott még most adja ki igazán a mérgét a tél. Mikor haragos szélparipáján végigrobog a havas mezőkön, az akácfák mélyen meghajtják előtte kopasz fejüket. Még a tanyaházak nádtetői is majd szárnyra kapnak ijedtükben. Hanem Andráska, ahogy az ereszet alul szétnéz a világban, csak neveti a cudar időt. Könnyű is annak, akinek ekkora báránybőr sapka tornyosodik a fején, hogy szegény helyen beillene kukoricamérő vékának.

Bezzeg a szegény sármányok, ahogy az istálló előtt kaparászgatnak, majd fölvetik az udvart keserves szavukkal:

- Szűcs, szűcs, szűcs!

Andráskának az édesapja a napocskát keresné az égen, de nem találja. Úgy elszundikált biz az a felhőpaplan alatt, hogy nyilván ki se nyitja ma a szemét. Úgysincs még kinek sütni - gondolja magában.

- Édesapám - szólal meg Andráska -, mért kiabálják a sármánymadarak egyre, hogy: szűcs, szűcs, szűcs?!

- Látod, fiam, hogy nagyon elnyűtte a tél az aranyos bundájukat. A tavasz lenne annak a szűcse, de nem nagyon igyekszik elő a hívogató szóra.

Néha a szarka is bevetődik a tanyára, de nincs még neki csöröghetnékje. Máskor a pecsenyében is válogat, most meg fél nap is elkószál egy-két szem kukoricáért, amit a tyúkok elől elcsenhet. Ilyen szegényesen él így tél vége felé ez a tollas róka.

- Csak így, csak így, csak, csak, csak! - panaszolja ő maga is.

Hallgatni is szomorú azt, mikor ilyen kolduska módra jajgatnak az Isten madarai. Hanem azért akad már köztük olyan is, amelyiknek öröm a beszédje.

- Hallja, édesapám - szalad be Andráska az édesapjához -, ugyancsak mondja ám már!

- Kicsoda, te?

- Hát a pacsirta, a mi madarunk.

- Ugyan mit mond a pacsirta?

- Azt mondja, hogy: ka-lács, ka-lács!

- Jaj, fiam, kenyérhaj is kalács gyanánt esik az éhesnek! Nem pacsirtaszótól éled a tavasz.

Andráska búnak eresztette a fejét, és kedvetlenül kukucskált ki a nagy sapka alól.

- Ugyan melyik madár hozza hát meg a tavaszt?

- A cinege, Andráska, a cinege. Ő mondja meg a szántó-vető embernek, hogy mikor van vége a "heverd el" időnek.

Éppen a sövény ágai közt bujkált két füstös fejű cinege, de biz ezek nem vigasztalták meg Andráskát. Az egyik hasztalan vallatta a száraz leveleket, semmit se talált alattuk.

- Nincs erre, nincs erre, nincs erre - jajgatott keservesen. A párja talált valami dermedt legyecskét, de csak akkorát, hogy egymagának is kicsi volt kóstolónak is.

- Kicsit ér, kicsit ér! - sopánkodott nekikeseredve.

Bezzeg megörült Andráska, mikor egy-két nap múlva azzal ugrasztotta ki az édesapja az ágyból:

- Öltözz hamar, legény! Most hallgasd meg, mit mondanak a cinegék!

Andráskának annyiból állt az egész öltözködése, hogy a fejébe nyomta a nagy sapkát. De még azon is keresztülhallatszott a cinegék vidám szava, ahogy az ablak deszkáján ugrándoztak:

- Nyit-ni-kék, nyit-ni-kék, nyit-ni-kék!

Az ám, csakugyan egész más színe van égnek-földnek, mint tegnap ilyenkor. Az ég nevető kék, a föld nedves barna, öröm lesz benne dolgozni. Oda is van már támasztva az ajtófélfához a nyitókapa, rajta a csikóbőr tarisznya.

- No, Andráska, gyere szőlőt nyitni. Hanem a sapkára meleg lesz ám már most, jobb lesz a kakastollas kis kalapod megszellőztetni.

Jaj, dehogy hagyná pedig itthon Andráska a nagy sapkát! Meg kell azt odakint mutogatni a káposztapilléknek, úgyse sok látnivalójuk van még szegénykéknek.

Puszta még idekint a világ. A télire eltemetett szőlővesszők fölül elszedi a homokot a nyitókapa, vígan pattannak föl a venyigék, rengetik, hintázzák magukat a napsugaras levegőben, s rügyszemükkel kíváncsian tekintenek szét: ébredeznek-e már a jó pajtások, fák, füvek, virágok, dalos madarak?

Nincs még itt senki, csak a meleg napsugár.

De Andráska apja már ingujjban dolgozik, úgyis alig győzi a verejtéket törölgetni, hanem Andráska csak a nagy sapkában sütkérezik a pászta végin. Ki nem szabadítaná belőle a fejét egy lyukas petákért.

- Mi van itt, mi van itt? - csipogja egyszerre valami vékony hang a nyitó ember háta mögött. Két kis barázdabillegető szegődött be hozzá napszámra. Ott illegnek-billegnek a sarkában, hosszú farkukat táncoltatva.

- Mi van itt, mi van itt?

Parányi kendermagbogarat vetett föl a kapa a homokból. Együtt telelt ki a szőlővesszőkkel, s most ő is napvilágra jött levegőzni. Pórul is járt, mert mindjárt rákoppantott az egyik barázdabillegető.

- Enyém, enyém, enyém! - kiáltotta diadalmasan.

Hanem a másik se engedte a jussát.

- Azért se, azért se, azért se! - S akkorát csípett amannak a szárnya hegyén, hogy az egyszerre kiejtette a szájából a kendermagbogarat, s elkezdett segítségért lármázni:

- Rendőr, rendőr!

A madarak közt a sárgarigó a rendőr, mert neki van a legrikoltóbb fütyülője, de hol jár még ilyenkor a sárgarigó! Valahol túl a tengeren a szerecsen gyerekeknek ígérgeti milliószámra a diót.

Andráska azonban lábujjhegyre ágaskodik a pászta végén. Hej, ha valahogy meg lehetne kaparintani ezt a virgonc két madarat! Hátha a sapkájával leüthetné őket a lábukról? Kihúzta a fejét a sapkából, közéjük hajította a madaraknak, s huss, mind a két barázdabillegető elrepült. Sebaj, azért adott nekik az Isten szárnyat, de ki látott már olyan sapkát, amelyik négy lábon szalad!

No, Andráska látott. Mert a nagy sapka nem oda esett, ahol a madarak civakodtak, hanem a mellette levő útba, ahol egy jámbor nyúl szép békességben meglapulva, a fiatal cseresznyefa hajtásait számolgatta. Éppen a fejére esett a jámbornak a sapka, s ijedtében úgy eliramodott sapkástul, hogy Andráskának csak úgy karikázott bele a szeme.

Jó az Isten, akinek fejet adott, ad hozzá sapkát is, ne búsulj, Andráska! Nagyobb baj az annál, hogy szegény tapsifüles a nagy sapkában sehogy se találja meg az utat hazafelé. Pedig ha megtalálná, fogadom, hogy mindjárt megtennék Nyúlországban királynak a nyulak. Koronát már szerzett hozzá magának.