MÓRA FERENC

ARANYKOPORSÓ

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-916-0

MOBI ISBN 978-963-387-917-7

TARTALOM

I. ANTIOCHIA VAGY A POLITIKA KÖNYVE
II. ALEXANDRIA VAGY A HIT KÖNYVE
III. BAJAE VAGY A SZERELEM KÖNYVE
IV. RÓMA VAGY A VÉR KÖNYVE
V. NIKOMÉDIA VAGY A VÉGZET KÖNYVE
VI. SALONA VAGY A VIGASZTALÁS KÖNYVE

I. ANTIOCHIA VAGY A POLITIKA KÖNYVE
I.

Még a császári palota márványfalai is szinte beleizzadtak a szíriai délbe. A kapuőrséget elnyomta az álom, a szédítő hőségben nem kellett tartani talpra ugrasztó látogatástól. Hárman, ciprióták, hanyatt dőlve horkoltak az oszlopok megrövidült árnyékában. Két lándzsás arab guggolva bóbiskolt, ahogy gyermekkorában a sivatagban megszokta.
A palotával szemben szamár rágcsálta a Juno templomát körülvevő liget mirtuszainak kérgét. A szamárhoz tartozó ember a palota legalsó lépcsőjén szundikált, nekivetve hátát egy zsák dinnyének. Egyéb ruhája nem volt a válltól térdig érő bőrkötőnél, amelyet leeresztett izzadó, legyektől ellepett, szőrös mellére. Néha közéjük vakart, s melléről poros, piszkos arcára zavarta őket. Falusi paraszt lehetett, aki csöndes helyet keresett a Kelet lármás fővárosában. Nyilván nem is tudta, hol heveredett le.
Fönt a kapunyílásban, az őrök mögött megjelent egy kiterjesztett szárnyú páva. Juno szent madara szomjas volt, és szétnyitott csőrrel tekingetett a víz után. Megpróbált felrepülni Janus kulcsos szobrára, amelyen verebek tollászkodtak. Aztán befelé tipegett a porticus porfír-oszlopai közt.
Ájult csöndet ért mindenütt, csak az apródok tanulószobájából hallott hangot. Ott megállt figyelve.
Az apadt hasú Nonnus, a császári nagy-iroda legszorgalmasabb notariusa tartotta az órát az újan felvett apródoknak. Az apródnevelés az udvarmesteri hivatalra tartozott, de ott most nagy volt a felfordulás. Az udvar nagyobb része a székvárosban maradt, Nikomédiában, a császárral, Antiochiába csak néhány száz főnyi személyzet jött el a császárnéval, még a tavaszon. Akkor úgy volt, hogy a császár is hamarosan megérkezik a birodalmi titkostanács, a szent consistorium ülésére. De a császár útja hónapról hónapra késett, s ebbe az udvarmester is belebetegedett már Nikomédiában, meg a helyettese is Antiochiában. A személyzet megosztottsága mindenkit kivert éliből, úgyhogy a szárnyas-feldarabolónak kellett odaállni a tálalóban a disznósült mellé is. A hivatalok kénytelenek voltak embereiket csereberélni, s így kellett átvennie ideiglenesen a notariusnak az apródoktatást. Igaz, hogy jobb kézbe nem is kerülhetett volna. Bár a kérvényezési ügyosztály tisztje volt, kívülről megtanulta a szertartáskönyvet. Nemcsak oktalan szenvedélyből, hanem okos előrelátásból is. Számított rá, hogy tudománya egyszer besegíti az udvarmesteri hivatalba s talán valami palotakormányzói állásba is.
Nonnus a címeket és rangokat magyarázta az ásítozó ministralisoknak, szír torokhangon fordítván görögre a ceremoniálét. Diocletianus hiába tette az egész birodalom hivatalos nyelvévé a latint, az imperium keleti felének a görög esett könnyebbségére.
- Tehát foglaljuk össze még egyszer az udvari tökéletesség szabályait. Te, Ferox, mit tökéletlenkedsz ott? Azt hiszed, most is a bölények közt vagy Germaniában? Akinek az apja oly szerencsés, hogy az isteni szentség vadászebeinek főfelügyelője lehet, annak tudni kell annyit, hogy az udvari ember nem két manccsal vakarózik, mint a barbárok, hanem csak a bal keze mutatóujjának utolsó ízével nyúl a haja közé. Így ni!
A suhancok szeméből halk kuncogás verte ki az álmosságot. A notariusnak egy szál haja se volt.
Nonnus megelégedetten bólogatott.
- Így, így, ezt szeretem, az udvari ember csak a szája szélével nevet. Nos, hol hagytuk abba, Pyrargus?
A huncut szemű görög siheder összeráncolt homlokkal válaszolt.
- Súlyosságod hajánál.
Most már nyílt kacagás viharzott végig a fiúkon. Az összeszáradt, sovány kis ember felháborodva csapta össze a két kezét:
- Ostoba vagy, mint egy boeotiai. Ha visszatérünk Nikomédiába, javasolni fogom őkomolyságának, a protector domesticusnak, hogy téged kergessen haza disznót makkoltatni. Hát még most sem tudsz annyit, hogy súlyosságodnak az alkamarásokat kell nevezni? Figyelmeztetlek benneteket, hogy a címeket és rangokat a szentséges Dominus maga állapította meg, tehát aki azokat elhibázza, az felségsértést követ el, és megvesszőzéssel bűnhődik.
Csönd lett a teremben. Nonnus elégedetten vetette magát hátra a katedrán, és tovább fejtegette az új római alkotmánytant.
- Nos, hadd hallom, micsoda megszólítás illet engem a Notitia Dignitatum szerint? Az apródok karban kiáltottak:
- Okosságod!
A notarius megbékülten biccentette meg madárfejét, és fölemelte bal keze hüvelykujját.
- Tovább megyünk. Megvizsgáljuk a tekintélyek rendszerét, amely alapja a római birodalomnak. Először van a legszentebb szentséges Úr.
Nyakát előrenyújtotta, lehajtotta, és pillanatnyi szünetet tartott.
- Az isteni Cajus Aurelius Valerius Diocletianus neveztetik Joviusnak, vagyis jupiterinek is. Először azért, mert eredetét az istenek atyjától vette, másodszor, mert úgy uralkodik a halandók, mint Jupiter a halhatatlanok felett. Ő a főcsászár, az első augustus, röviden az Úr, a Dominus. Aztán jön a második augustus, Marcus Aurelius Valerius Maximianus őszentsége, aki Herculius nevet is visel. Mert az isteni heros sarjadéka, s ahol Diocletianus az ész, ott ő a kar; amit Jupiter kigondol, azt Hercules hajtja végre.
A második augustust a madárfejnek egy hajszállal kevésbé mély meghajtása és egy lehelettel rövidebb szünet tisztelte meg.
- A két augustus segítőtársul választotta magának a két Caesart. Maximianus augustus...
A notarius ijedten nézett körül bűne tudatában. Nem vette észre senki, hogy eltévesztette a sorrendet. Ügyesen végrehajtott köhögés után folytatta:
- Diocletianus augustus az imperium keleti felét Cajus Valerius Galerius caesarral osztotta meg, míg Maximianus, a nyugati birodalom augustusa Flavius Valerius Constantiust választotta maga mellé caesarnak. A caesarok az augustusok fogadott fiai és vejei, azért ők is sacrosanctusoknak szólítandók, családjuk isteni tagjai pedig nobilissimusok és nobilissimák. Az adoratio, vagyis a térdre borulással való köszöntés csak ő istenségét, a Dominust illeti, azonban véghetetlen kegyelmessége nem tekinti bűnnek, ha megadatik az társainak is, akik részesei az ő istenségének. A legmagasabb rendelet szerint azonban háromszoros főhajtással és a jobb kar felemelésével kell üdvözölni a többi szentségeseket azoknak, akiket az istenek boldoggá tesznek azzal, hogy színük elé kerülhetnek. Ellenben csak kétszeres megalázkodással kell tisztelni a nobilissimusokat, ami pedig a nobilissimákat illeti...
Ezen az órán nem tudódott ki, hogy mi illeti a nobilissimákat. A tévelygő páva ijedt rikácsolással szaladt be az ajtón. Ragyogó farka-tollaiba egy tipegő, szőke hajú kis lánygyerek kapaszkodott a fél kezével; a másikban pogácsát tartott, amelyről sárga méz csordogált. Az arany szandálkákról és a bíbor szegésű bissustunikáról, amely a gömbölyű kis karokat takaratlan hagyta, látnivaló volt, hogy a gyerek a szentségesek családjához tartozik. A páva azonban, vagy azért, mert ő is az istenekhez tartozónak tudta magát, vagy mert farkát veszélyben érezte, szemtelen volt és vakmerő. Nemcsak kirántotta magát a csöpp nobilissima kezéből, hanem a pogácsát is elkapta tőle, és továbbszaladt vele. A gyerek letottyant a földre, és ijedten visítozni kezdett.
- Mammea, Mammea! - fente mézes kezecskéit divatosan pirosra mázolt, telt kis arcához.
A notarius odafutott hozzá, s megfeledkezve a nobilissimáknak kijáró üdvözlésről, megpróbálta felsegíteni. A gyerek azonban rugdalózva tiltakozott.
- Minina, Minina!
Nonnus zavarodottan dörzsölgette hegyes állát. Képzeletében hirtelen átfutotta az udvari szertartáskönyvet, s szégyenkezve vallotta be magának, hogy az mégse tökéletes alkotás. Nincs benne szabályozva, hogyan kell bánni egy hároméves nobilissimával, akinek dajkára volna sürgős szüksége.
- Minervina! Minervina! - kezdett el ő is süvölteni.
Már akkor futott is az oleander fasorok közül a dajka. Övén aranycsat jelezte, hogy Maximianus augustus udvarához tartozik. Kipirult arcú, begyes fiatal lány volt. A fölelevenedett apródok nagy lábcsoszogással és torokköszörüléssel fogadták.
- Ez már nem is nobilissima, hanem dignissima - csettentett a görög fiú a szomszédjának. - Úgy értem, méltó arra, hogy istennőt ringasson.
A szomszéd, hirtelenszőke thrák fiú elvigyorodott.
- Cserébe esik, mert a dajkát meg egy isten ringatja bölcső nélkül.
- No?
- Constantinus, a princeps. Én már láttam őket együtt.
- Láthattad, abban nincs semmi. Hiszen a baba menyasszonya a princepsnek, azt mindenki tudja. Úgy házasodnak ezek összevissza egymással, mint az istenek.
- No hallod? Tán te nem vállalnád menyasszonyodnak a kis fattyút a dajkájáért? Fogadsz velem egy dupla sestertiusba, hogy mindjárt itt lesz a princeps? A görög visszacihegett.
- Apja vére az. Az is leereszkedett a halandókhoz, mikor ekkora volt. Annak is valami cselédféle volt az első felesége Naissusban vagy hol. Az, akit el kellett neki kergetni, mikor a Dominus ráparancsolt, hogy vegye el a Maximianus lányát. A thrák halkabbra fogta a sugdosódást.
- Azt én jobban tudom, te, mert én is naissusi vagyok. Nekem földim Flavia Helena. Pincérlány volt, az öregem is kerülgette valamikor.
- Szép volt?
- Szép az még most is.
- Hát él még?
- Mitől ne élne? Ott lakik most is Naissusban, úgy hívják, hogy a „fehér asszony”. Ha a haja hófehér nem volna, ma is szép Helenának hívhatnák.
- Te, milyen furcsa, hogy ő a fehér asszony, az ura meg a fehér caesar. Constantius Chlorus.
- Igen, az utolsó éjszaka fehéredett meg mindkettőjük haja, mikor a Dominus szétparancsolta őket.
Ferox a két fecsegő közé dugta torzonborz fejét.
- Mit jár a szátok ilyen dolgokról? Tudjátok, hogy Galerius caesar felesége mért oszlatta föl az udvartartását? Azért, mert a caesar három udvarhölgyet vízbe fojtatott, aki azt suttogta, hogy sírni látta a feleségét.
- Az más! - legyintett Pyrargus. - Constantius a fehér caesar, Galerius meg a vörös caesar.
De azért ő is jobbnak látta elhallgatni, bár senki se figyelt rájuk. Mindenki a szegény Minervina küzdelmét nézte az egyre jobban megvaduló gyerekkel. A nobilissima egész közönséges poronty módjára vágta végig magát a padlón, új foglalkozást találva magának a pávafark-szaggatás helyett. Az aranyszandálokat szerette volna lecibálni ég felé hányt lábacskáiról.
- Nem bilom, nem bilom! - ordította kétségbeesetten.
Az előtte térdelő dajka kifogyott a béketűrésből, fölkapta a kapálózó gyereket és rákiáltott, maga is majdnem sírva a méregtől.
- Fausta! Nem hallgatsz mindjárt! Kis béka!
Nonnus összerezzent a negyven tanú előtt elkövetett nyilvánvaló felségsértésre. Talán tettlegesség is követte volna, ha az oleanderek közül föl nem csendül egy meleg férfihang.
- Faustella! Babácska!
A gyerek, mintha elvágták volna a sírását, tátva maradt szájjal nézett az ajtóra. Magas, karcsú, de vállas fiatalember lépett be rajta a hadi tribunusok egyszerű viseletében. Csak arany nyaklánca, középen a császár nagy medálionjával mutatta, hogy ez a katonatiszt is a felségek közül való.
Constantinus volt. Constantius Chlorus és az elűzött Helena fia. Nonnus és tanítványai megadták neki a nobilissimusoknak kijáró tiszteletet, amit a princeps barátságos fejbólintással viszonzott.
- Jobb volna most az Orontészben lubickolni - mondta nevetve. - Mért nem viszed vízre a csirkéidet, öreg kotlós?
Szájával a meggörbülve maradt Nonnusra nevetett, de szemével a dajkára, akinek karjából a baba odarepesett hozzá.
- Csecse, bátyus, csecse! - kapkodott az aranylánchoz. - Mégy bátyushoz, mégy!
- Gyerünk, menyasszonykám, gyerünk - mondta lágyan a princeps, s úgy vette át a gyereket, hogy karja végigsimította a dajkát.
- Melyiknek mondta? - vihogott oda a görög a thrákhoz.
A fiúk mind az övükkel csörögtek. Hora, a palota toronyőre delet kiáltott, s léptek kopogtak, ruhák suhogtak mindenfelé a folyosókon. Nonnus azonban már megint fönt ült a katedrán.
- A mai penzumot be fogjuk fejezni - kántálta tikkadtan.
Tudta, hogy senki se hallgat rá, de vétkellette volna, ha a fiatalság nem látja elég serénynek a világ egyensúlyát biztosító udvari harmónia szolgálatában.
- Tehát négyen vannak az uralkodók, mint a négy évszak vagy a négy világtáj vagy a négy világrész vagy a nap, hold, hajnalcsillag és esthajnali csillag vagy a négy isteni ló Apollo quadrigájában. A hét bolygóhoz hasonlóan heten vannak az illustrisek, vagyis nagyméltóságúak: éspedig első helyen a főkamarás, a praepositus sacri cubiculi, vagyis a császári szent hálószoba őre; aztán helyettese, a primicerius magister officiorum, a belső ügyek minisztere; a questor sacri palatii, a kancellár; a comes sacrorum largitiorum, azaz a pénzügyminiszter, s végül a lovasság és gyalogság főparancsnokai. Ezek mind tagjai a szent consistoriumnak, és széles bíborszegélyt viselnek fehér tógájukon, továbbá fekete cipőt ezüst félholdakkal. Spectabilisek, vagyis nagytekintélyűek a patríciusok és a tartományi kormányzók, ugyanolyan cipőkkel, de keskeny bíborral. Honorátusok, azaz tiszteletre méltók az állami főpapok és clarissimusok, vagyis nagyhírűek a senatorok. A bírók perfectissimusok, vagyis tapasztaltak, a kamarások egregiusok, kitűnőek, akár az irodában ülnek, akár az udvartartásban serénykednek; legalól vannak a vidéki decuriók, akik mióta az adóvégrehajtás is az ő tisztük, respectabilisek.
Ezután felsorolta még őokossága a legfontosabb megszólításokat; lelkükre kötvén a haladni akaróknak, hogy mindig inkább kettővel följebb, mint eggyel lejjebb, de legjobb össze nem cserélni a törvény által megszabott titulusokat. Akinek „amplitudo tua” dukál, vagyis „Terjedelmességed”, az esetleg nem haragszik meg érte, ha „celsitudo tua”-nak szólítják, azaz „Magasságod”-nak. De már akinek „gravitas” jár, vagyis „Súlyosságod”, az az orrába veszi, ha „levitas”nak, vagyis „Könnyűséged”-nek találják tisztelni.
- Az isteni Diocletianus ugyan leigázta a föld minden nemzeteit, de azért örök érdeme mégis az marad, hogy a címek és rangok rendezésével kivezette a római birodalmat azokból az évszázados zavarokból, amelyek abból keletkeztek, hogy senkinek sem volt biztos címe, és így minden tekintély megingott.
A kapu felől tompa bőgés hallatszott, s ezért a többi törvényes tekintély tárgyalására nem került sor. Nonnus azt hitte, megérkeztek a taurusi medvék, amelyeket külön futárral rendelt meg a Sirmiumból érkezendő Galerius caesar, hogy győzhetetlen karja erejét kipróbálja rajtuk. A notarius ugyan nem volt hadiember, de szeretett biztonságban borzongani. Hirtelen befejezte az előadást, és az apródoktól körülzsibongva megindult a kapu felé.
Nonnust megcsalta a füle. A medvebőgés közelről csak szamárordítás volt. A felébredt kapuőrök elzavarták a parasztot, aki piszkos testét hozzá merte dörzsölni a szent palota lépcsőihez, és most a paraszt ütötte, vágta a szamarát, ahol érte.
- Te szentségtörő dög! - ordította - te megrágod az istennő mirtuszát, és nem törődsz vele, hogy énrajtam fog bosszút állni! Esedezem, szüléseket igazgató Lucina, hogy ne a feleségem vessen ikreket, hanem ez az istentelen szörnyeteg. Neked mindegy, vajúdók védője, én meg jobban járok vele!
A kegyeletes szándékú szamárverésnek az vetett véget; hogy egy fél dinnye orron találta a bőrkötényes embert. Az apródok elkobozták a zsákot, nekiestek a dinnyének, aztán egymásnak estek neki a dinnyehéjjal.
- Vigyázz, atyus! - vette célba Pyrargus egy elnyomorodott dinnyével a paraszt bozontos fejét - itt vannak a perzsák!
A rongyos embernek elfutotta a vér a szemét.
- A harpiák vágják ki a szemeteket, naplopók! - rikácsolta - rosszabbak vagytok az isauri rablóknál!
Újabb parittyázás és újabb átkozódás következett. Ferox fölkapta az egyik kapuőr lándzsáját, és azzal célzott. Nonnus odábblökte.
- Ne bőgessétek ezt az állatot! Ha behallatszik az augusta tricliniumába, baj lesz. Nesze, te disznó, takarodj vele!
Néhány rézpénzt dobott le a parasztnak, aki a csörrenésre térdre vágta magát, és karjait szétvetve hálálkodott.
- Plútosz ezerannyit adjon helyette!
Összemarkolászta a kis rezeket, és eljajdította magát.
- Mindössze öt siliquia, öt zsákkötőtűt se kapok érte! Öt gyerekem van, uram, könyörülj meg rajtam!
Nonnus a város felé mutatott, ahonnan néha becsapódott a piac lármája.
- Ott a forumon az ármegállapító tábla. Arról megtudhatod, hogy hitvány dinnyéd még ennyit se ért.
A paraszt felugrott, és ő is a piac felé nézett, de az öklét rázva.
- Meg, ugye? Hát azt honnan tudom meg, hogy hová bújt azóta a gyapjú meg a bőr meg a szög és a kasza, mióta ez az új rend van? Veszett volna meg azzal együtt, aki kitalálta!
Nonnust kiverte az izgalom verejtéke. Tudta, milyen szigorúan veszi a császár az ármaximálást, amely némely vidékeken forrongást is okozott. Nemcsak annak a fülét szegeztette a hirdetőoszlophoz, aki vétett ellene, eladóét, vevőét, hanem azt is megostoroztatta, aki zúgolódott miatta.
- Kire értetted? - ágaskodott lábujjhegyre, megmarkolva a paraszt vállát. - A Dominusra?
- Mit tudom én, ki az a Dominus - hökkent meg a paraszt.
- Nem tudod, ki a császár? - hápogott a notarius, és szájon ütötte a rongyos embert.
Erre az megveszedett. Fölvágott fejjel ordította:
- Engem nem etet, hát mért tudnám! Én etetem őt a kullancsaival együtt. Te is az vagy?
Nonnus a torkához kapott, úgy érezte, mindjárt megfullad.
- Szaladjatok a forumra stationariusért! - fordult az apródokhoz, ahogy magához tért.
Pyrargus lódult volna rendőrt keresni, de a kapu felől rákiáltottak.
- Megállj, fiú!
Két öregember lépett ki az oszlopok közül, meg egy fiatal. A fiatal, apród korú, vállára omló szőke hajjal, övén ezüst kulcsverettel, a szent palota titkárainak jelvényével, megállt a felső lépcsőn. A két sötét lebernyeges öreg leballagott. A sötét lebernyeget tudósok hordták. Egyikük, szürke szakállú, tömpe orrú, Szokratész-arcú ember, száz ránc közül mosolygó, barna szemmel, kicsit lomhán mozgott. Ez Bion volt, a matematikus. Ebben a korban így hívták az igazságkeresőknek azt a fajtáját, amelyet a korábbi századok hol grammatikusnak, hol filozófusnak neveztek. Olykor ügyes csalók, máskor igazán tanult és jóhiszemű emberek, akik csak annyiban nagyképűsködtek, amennyiben a kor megkívánta tőlük. Bion mindent tudott, amit a könyvek megadhatnak, és okos kémlelője volt az életnek. Száz évvel azelőtt, a filozófus császárok korában talán császári könyvtáros lett volna. Diocletianusnak azonban nem volt könyvtára, s Bion csillagjósa volt a császárnak.
A másik tudós, ritkás, fekete szakállú, ideges, sovány, barna arcú és villogó, fekete szemű ember, Lactantius volt, a rhetor. A két tudós barátsága még iskolai eredetű volt, mind a kettő az alexandriai Arnobiustól tanulta a szónoklatot mint a tudományok összességét, ami mindenre képesített. Pályájuk azonban az élet küzdelmeiben hamar elhajlott egymástól, mint a parabola két szára, hogy aztán a császári udvar végtelenségében összefusson.
Bion előbb került oda. Az egyiptomi hadjáratban. Alexandria ostrománál vonta magára a császár figyelmét. Csavargó természete mindig oda vitte, ahol valami látnivaló volt, s akkor mint csillagjós keveredett abba az elegy-belegy népbe, amely a táborokat mindig kísérni szokta. Az ostrom soká tartott, s idegessé tette a császárt. Egyszer dühében megesküdött rá, hogy ha beveszi a lázadó várost, szabad gyilkolást enged a katonáknak, addig, míg lova térdig jár a vérben. Bion hallotta a kifakadást, és bátorságot vett magának arra, hogy biztosítsa a császárt a győzelemről. Ő kiolvasta azt a csillagokból.
- Jó - mondta a császár -, de kezesnek itt maradsz mellettem. Ha teljesedik a jóslatod, az udvaromba veszlek. Ha nem teljesedik, megégettetlek mint csalót. A város kétségbeesett küzdelem után csakugyan megadta magát. A császár mint győztes vonult be vezérkara élén, de lova a kapun belül megcsúszott, és térdre esett egy holttest vértócsájában. A balesetből mindenki rosszat jövendölt, de Bion sietett odafurakodni a császárhoz.
- Uram, lovad térdig járt a vérben, tehát esküdnek eleget tettél. Az istenek így adták tudtodra, hogy nem kívánják Alexandria népének halálát.
A császárban ugyan tombolt a győztes kegyetlen ösztöne, a felbiztatott katonáknak is szeretett volna eleget tenni, de az istenekkel nem mert ellenkezni. S így Bion megmentette a várost, amelyet ifjúkori emlékei kedvessé tettek előtte. Egyúttal megszerezte magának Diocletianus bizalmát is, már amennyiben ő megbízott valakiben. Udvarába vette a matematikust, s hálóterme közelében jelölte ki szobáját, hogy mindig kéznél legyen, ha fontos ügyek szükségessé tették a csillagok megkérdezését. Sőt annyi jóindulattal volt hozzá, hogy nemcsak ellátásáról, hanem lelkikenyeréről is gondoskodott. Parancsot adott ki, hogy ha bárhol a hadizsákmányba könyvek is kerülnek, azokat nem szabad katonaszokás szerint feltüzelni, hanem be kell szolgáltatni a matematikusnak.
Így került egyszer Bion kezébe valami Cicero-kommentár, amelynek kolofonjából kiderült, hogy annak szerzője Lactantius. Erre kinyomozta, hogy az ifjúkori barát az afrikai Siccában, szülővárosában ügyvédkedik, meglehetősen sanyarú viszonyok között. Mivel ismerte barátja tehetségét, meghívatta a császárral Nikomédiába, a székvárosba a rhetor-iskola igazgatójának. Ez félig-meddig állami megbízás volt, de nem éppen fényesen fizetett. Az igazi jövedelmet a hallgatók adták volna, azoknak a száma azonban egyre fogyott. A mindjobban kiépülő és megerősödő abszolutizmus alatt teljesen elhalt a közélet, s bealkonyodott a szavak művészetének. A nagy nyilvános viták ideje s a tömegeket megmozgató szónokok kora lejárt; csak a rendszert lehetett magasztalni egy-egy ünnepi alkalommal, s erre minden provinciában elég volt egy-egy ide-oda kirendelt hivatalos szónok.
Lactantius ilyenformán, mivel az ő hivatala nem adott alkalmat jövedelempótló melléküzletekre, inkább önérzetben gyarapodott, mint földi javakban. A császár színe elé ugyan csak évekkel ezelőtt, az első bemutatkozáskor került, de azért az udvarnak nagyon ismert alakja volt. Míg a sok mindenbe beavatott Bion lehetőleg elhúzódott az emberektől, a rhetor, délszaki temperamentumához képest, szeretett mindenben benne lenni.
Most is ő volt az, aki megállította Pyrargost, és megkérdezte a notariust: - Mi van itt, Nonnus?
A notarius őszintén gyűlölt mindenkit, aki egy ranggal megelőzte, de elég józan volt ahhoz, hogy udvarias legyen mindenkihez, akiből kinézett valamit. Se a rhetor, se a csillagász nem volt ugyan rangosztályba sorozva, de az kétségtelen volt, hogy a császár tudott róluk. Nonnus nem remélt ilyen szerencsét; de ha már maga nem juthatott a Dominus közelébe, legalább igyekezett azokhoz dörgölőzni, akik a császárhoz dörgölőzhettek.
- Ez a barom felségsértést követett el - mutatott megvetéssel a parasztra.
- Tévedsz - kötözködött a rhetor, mint akinek hivatalával járt a szőrszálhasogatás.
- A barom csak barmot sérthet meg, nem a felséget.
- Hadd futni - szólalt meg a matematikus is -, látom, úgyis megkapta már a magáét.
A paraszt, aki kedvező fordulat reményében kedvtelve szopogatta a bajuszáról lecsurgó dinnyelevet, hadonászva tiltakozott.
- Mindössze öt rongyos siliquiát kaptam. Egy ezüst denariusért térden állva kérek bocsánatot mindannyiuktól.
A matematikus végigtapogatta az övét.
- Otthon felejtettem az erszényem - mosolygott Lactantiusra.
A rhetor fanyalogva felelt.
- Én már nem is tartok erszényt. Nincs a birodalomban olyan kis bursa, amelyik az én számomra nagy ne volna.
Bion fölkiáltott a titkárra.
- Gyere csak, Quintipor! Van nálad pénz?
A fiú leszaladt a lépcsőkön, három fokot ugorva egyszerre. Átnyújtotta kis gömbölyű bőrerszényét. A matematikus elfüttyentette magát.
- Fortuna szarujára, fiú! Neked már az aprópénzed is aranyból van, mint a császároknak? Mindegy no, lássunk egyszer boldog embert is.
Odadobott a parasztnak egy kis aureust.
- Takarodj vele! De ne hálálkodj, mert akkor nemcsak az aranyat nem viszed haza, hanem a szamarad se!
A paraszt eltátotta a száját.
- Arany? - makogta hitetlenkedve.
Csak hallomásból ismerte az aranypénzt, amely már az ő gyerekkorában kiveszett a forgalomból. A zűrzavaros időkben, amikor egyre jobban elhitványodott a pénz, az se mutogatta, akinek volt. A gazdagok elásták vagy beolvasztották nemcsak az aranyat, hanem a régi ezüstöt is. Aki a piacra ment vásárolni, zsákokban vitette maga után a rossz pénzt, amit éppen ezért a zsákról neveztek follisnak.
- Szagold meg - nevetett Bion.
A paraszt két ujja közt morzsolgatta az aureust, hogy nem jön-e le róla az arany, mint az új sestertiusokról az ezüst. Aztán ráharapott; s megbocsátóan vigyorogva még Nonnusra is, megveregette a szamár lapockáját.
- Meg se ismernének otthon, ha magamban állítanék be. Én mindig másodmagammal járok - mondta köszönet helyett.
Mikor pár lépést elhaladt, a rhetor utána kiáltott:
- Hé, nem vagy te keresztény?
A paraszt arcán látszott az őszinte megbotránkozás.
- Mért sértegetsz, uram? Hát zsidónak látszom én?
S megmutatni, hogy nem olyan semmi ember ő, mint amilyennek látszik, nem a földre köpött, hanem a szamár nyakára.

II.

- Csakugyan, mib ől gondoltad? - kérdezte Bion a rhetort, ahogy a paraszt eltűnt a sarkon.
- Mit? Hogy ez a küklopsz az istentelenek utálatos fajából való? Hát nem érezted, milyen rossz szagú volt? Ezt a bűzt csak az orratlan istenük bírhatja el.
- Orratlan?
- Ha teste nincs, akkor orra sem lehet. Márpedig az övékének se szeme, se füle, se keze, se lába, se semmije, ami a halhatatlan isteneket tökéletesebbekké teszi nálunk. Én ugyan elképzelni se tudok olyan istent, de a püspökük azt mondja, éppen azért különb az ő istenük a mieinknél. Ismered a püspöküket?
- Nem - rázta Bion a fejét -, nem is vagyok rá kíváncsi.
- Biztosan tudod? Ő nagyon érdeklődik teutánad. Mnesternek hívják, azt mondja, barátod volt valamikor Alexandriában.
- A Dioszkuroszokra, csak nem? Nem, nem lehet az. Az én Mnesterem Serapis papja volt, józan és tudós ember. De mikor utoljára jártam Egyiptomban, úgy hallottam, belefúlt a Nílusba.
- Rosszabb sors érte, beleőrült a halálfélelembe. Ő ugyan úgy mondja, akkor kapta meg az égi világosságot. Amikor már elmerülőben volt, egy óriás közeledett felé a Nílusban, aki egy gyereket vitt a vállán, s úgy gázolta a vizet, mint a füvet. Mnester azt hitte, hogy talán Memnón, Éosz fia, és meg is kérdezte tőle, miért szállt le talapzatáról. „Én Christophorus vagyok, és a jövendőt hordozom” - mondta az óriás. Mnester fohászkodott hozzá, hogy vegye fel őt is a karjára, az óriás fel is kapta, átlábolta vele a folyót, és letette a sivatagban, ahol az elhomályosult elméjű istentelenek laknak, akikről bizonyosan hallottál már.
- Azokra gondolsz, akik gyökéren élnek, amelyeket körmükkel ásnak ki a sziklából, és véteknek tartják a mosdást?
- Igen, és a barátod ezek közt élt tíz esztendeig. Onnan hozták el püspöküknek az antiochiai istentelenek.
- Szeretnék vele beszélni.
- Vigyázz, Bionom! Meg fog téged mártani az Orontészben, és rád haragítja az isteneket.
- Engem ne félts - mosolygott Bion -, mert én minden istennel ki tudok egyezni. Te nagyobb veszedelemben forogsz, barátom.
- Miért?
- Oly dühös kereszténygyűlölő vagy, Lactantiusom, hogy belőled még dühös keresztény lesz valamikor.

Nevetgélve mentek föl a lépcs őkön, búcsút intve Nonnusnak, aki nem tudott elindulni addig, amíg az apródok sarukötő szíjat nem kerítenek neki. Az övé elszakadt, amikor a felsőbbsége tekintélyének védelmében lábujjhegyre ágaskodott.
A két tudós tudósok módjára beszélgetett. Sokat megállva és se látva, se hallva maguk körül.
- Kész a beszéded? - kérdezte a matematikus a rhetort.
- Háromszor befejeztem, és most negyedszer kezdem újra. Nem is tudom, miért énrám bízta a város az augustusok üdvözlését. A helytartó dolga lett volna az vagy valamelyik consularisé.
- Ne szerénykedj, Lactantiusom. Mindenki tudja, hogy te adod a mintát a jövő rhetor-nemzedéknek.
- Az más, Bion. Nem azt mondom, hogy én nem értem a mesterségemet, ha magam választhatok témát. De most nem arról van szó, hogy milyen gyászbeszédet mondhatott volna Nagy Sándor Darius holtteste felett, vagy mivel lelkesíthette volna Titus a légiókat a zsidók fővárosának ostromára. A létező dolgokról beszélni nem művészet, és semmi esetre sem az én tehetségemhez méltó feladat.
- Nem féltelek, Lactantius. Hiszen most sem azokról a dolgokról kell beszélned, amelyek vannak, hanem amelyek lehetnének.
A rhetor idegesen sodorgatta a szakálla hegyét.
- Azt hallottam, hogy mikor Maximianust a gall parasztforradalom leverése után Mediolanumban az ünnepi szónok Hannibalhoz hasonlította, őistensége azt kérdezte, ki volt az a Hannibal.
- Lehetséges - vont vállat a matematikus -, de az ilyesmi ne nyugtalanítson. Maximianus van annyira művelt ember, hogy csak a főeunuchjának adta fel a kérdést, mikor azt este magához rendelte. Egész bizonyos, hogy nem zavarta a szónokot, hanem figyelmesen végighallgatta, és aranylánccal tüntette ki. Már a felső lépcsőkön jártak, a rhetor fejéhez kapott.
- Miért jöttem én fel, amikor másfelé visz az utam?
- Tarts velünk, Lactantius. Ebédem éppoly fényűző, mint a Dominusé, sajt és szilva. De annyival különb, hogy mikor a szilvamagot kiköpöm, akkor nem tartanak a szám elé aranytányért. Velünk jössz?
- Nem tehetem. Máshova vagyok híva.
- Mért mondod ezt ilyen zavartan? A császár fejére, neked még vannak titkaid?
- Ki fogsz nevetni - fordult vissza a rhetor. - Mnesterhez megyek ebédre. Mindjárt frissebbnek érzem magam, ha egy kicsit elveszekedhetek vele.
Bion csak most vette észre, hogy a fiú elmaradt tőlük. A lépcsők közepe táján állt, háttal a palotának.
- Quintipor! Hát azért vágtam el magamtól a köldökzsinórodat, hogy így elhagyj engem?
A fiú nevetve szaladt föl.
- Olyan furcsán érzem magam, Bion, mióta úr vagyok.
Gyerekes kevélységgel simította meg övén az ezüstkulcsot. A matematikus belekarolt.
- Legalább te ebédelj velem. Tudod, gyerek, hogy az étel se esik jól, mióta nem egy kenyéren vagyunk? Úgy megszoktalak két esztendő alatt, mint a lyukas fogamat. Azzal is sok bajom volt kezdetben, de most már nagyon rosszul esne, ha nem találnék bele a nyelvemmel.
- Hát énvelem bajod volt? - szomorodott el a fiú. - Minek mondtad meg? Sohase éreztetted velem.
- Csak akkor féltem tőled, mikor a kezem alá adott a császár. Azt kérdezte tőlem, tudok-e medvét szelídíteni. Meghökkentem, mert sok mindent próbáltam már az életben, de ezt még nem. Emlékszel rá, hogy mikor bementem érted a falutokba, majd megharaptál? Apád kötéllel akart rákötni az öszvér hátára. Gonosz kis bestiának ígérkeztél, Quintipor.
- Nem voltam már akkor kicsi, Bion. Haragudtam az apámra, hogy rabszolgának adott.
- A császár rabszolgájának, fiú! Tudta az öreg Quintus, mit csinál! Ha fiatal korában fél szemét odaadta a császárért, öreg korára rábízta a másikat is, hogy viselje gondját. Azt hiszem, nem panaszkodhatsz, gyerek. A címeden szólítanálak már, de jóformán még nem is tudom.
Quintipor kifeszítette a mellét.
- Magister sanctae memoriae!
- A szent emlékezet mestere! Zeus homlokára mondom, kevés halandó vitte még ennyire tizennyolc éves korára! A császár nálad tartja az emlékezetét! S az a jó, hogy száznegyvenketten vagytok, kevés esik belőle egyre.
Beértek a császári lakosztály oszlopcsarnokába. Quintipor megállt.
- Te, Bion, milyen ember a császár? Ugye nem választ el azért tőled, hogy ide parancsolt bennünket?
A matematikus a szakállába dörmögött.
- Most már nem a magunk urai vagyunk, hé! Tanuld már meg, hogy a császár nem ember, hanem isten. Tehozzád eddig jóisten volt. S hogy elválaszt-e tőlem? Honnan tudjam én azt, fiam? Rabszolgája vagy, azt tesz veled, amit akar. Ha megharagszik rád, kétfelé fűrészeltet. De dalmatiai kormányzónak is megtehet, ha ahhoz lesz kedve. Nem hiszem, hogy rossz szándéka volna veled. Legalább amit eddig tett, nem úgy mutatja. Látod, már arannyal is kibéleltetett, pedig az neki nem szokása. A rhetornak majd kiesett a száján a feje, mikor a bursád megcsörrent.
Bion mosolygott. A fiú félénken nézett rá.
- Nem kérdezhetnéd meg a csillagokat?
A matematikus most már elkomolyodott.
- Quintipor, ha nekem fiam volna, soha annak a csillagát meg nem nézném. Senkiét, akit szeretek. S nekem rajtad kívül nincs kit szeretnem.
- Csak temiattad, Bion - ugrott a nyakába a fiú. - Hogy el ne kelljen válnom tőled. Én se szeretek senkit a világon, csak téged.
- És az anyád? Meg az apád?
- Nekik nem kellettem, Bion. Rabszolgának adtak.
A matematikus megrázta a fiú fülét.
- Mégiscsak éretlen gyerek vagy, magister. Hát jobban szeretnél salátát kapálni, mint ebben a szép ruhában páváskodni? Igaz, hát az öreg Quintus elismer-e úrnak?
- Udvari légyfogónak hív - mosolyodott el Quintipor. - Ma reggel is locsoltatott velem.
- No látod, mégse adott egészen rabszolgának. És Sapricia anyó? A fiú elpirult.
- Képzeld, szemverés ellen való füvet varrt a ruhámba. Nem tudom, kitől féltene itt.
A matematikus megütögette a fiú derekát, és betaszította az ajtón.
- Milyen jó, hogy Korinthoszban meg Athénben nem volt ott Sapricia, mi? Quintipor szétvetette karjait a napfényben.
- Bionom, milyen jó élni!
Bion a küszöbön állva egy percig komolyan nézett maga elé. Aztán elmosolyodott. Az öreg tudós bölcsességével, aki élvezet és lázadozás nélkül szereti az életet.