MIKSZÁTH KÁLMÁN

CIKKEK ÉS KARCOLATOK
II.

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-930-6

MOBI ISBN 978-963-387-931-3

TARTALOM

1881 SZEGEDI NAPLÓ

1881 PESTI HIRLAP

1881 FÜGGELÉK

1881 PESTI HIRLAP

1881 FÜGGELÉK

1882 PESTI HIRLAP

1882 ORSZÁGGYŰLÉSI KARCOLATOK

1882 PESTI HIRLAP

1882 ORSZÁGGYŰLÉSI KARCOLATOK

1882 PESTI HÍRLAP

1883 PESTI HÍRLAP

1883 PARLAMENTI KARCOLATOK

1882 CIKKEK, TÁRCÁK

1883 CIKKEK, TÁRCÁK

1883 PARLAMENTI KARCOLATOK

1883 FÜGGELÉK

1884 CIKKEK, TÁRCÁK

1883 PARLAMENTI KARCOLATOK

1883 FÜGGELÉK

1884 CIKKEK, TÁRCÁK

1884 PARLAMENTI KARCOLATOK

1884 FÜGGELÉK

1885 CIKKEK, TÁRCÁK

1885 PARLAMENTI KARCOLATOK

1885 CIKKEK, TÁRCÁK

1885 PARLAMENTI KARCOLATOK

1885 A TISZTELT HÁZ

1881
SZEGEDI NAPLÓ

FŐVÁROSI TÁRCALEVÉL

(Unalmas időjárás. - A királyfi házassága. - Kossuth beteg.
- A színházak. - Új adatok Petőfiről.)

Mióta a Váraljai Olga énekét hallottam (s ez az utolsó benyomás Szegedről), azóta nem vagyok annyira ideges a nagy zsibongás és robogás iránt, amit itt visz végbe az emberiség, ez örökké siető raj, mely idegenül keresztezi egymást, suhan el egymás mellett, mint megannyi megfejthetlen talány. Hova siet, merre megy, mire igyekszik, ki tudná megmondani?

Bezzeg Szegeden nyitott könyv volt minden. Ott minden emberről eltaláltam: Ez az Oroszlányba vágtat, nehogy kimaradjon a calabrias partiból, az a »Corsó«-ra megy, mert ott találkozik Y kisasszonnyal, a jó öreg C. a kaszinóba baktat s ujjain számítja, mint a szerelmes az ákác levelein: »nyerek-e, vesztek-e?«

De minek folytassam az összehasonlítást, csak keserűséget okoznék vele magamnak, pedig vagyok annyira önző, hogy ezt ne tegyem.

Itt két napja úgyis szakad az eső s ha még telik az egek csatornáinak két napig, bizony-bizony egészen hasonlítani fog jelenlegi lakóvárosom volt lakóvárosomhoz. Szörtyögő cipők és fölborzadt szőrű cilinder-kalapok némán vádolják Montedegói Albert Ferencet, hogy ilyen bolond időjárást rakott a kalendáriumba.

Hát még a haute-crčme szép hölgyei, kik a sport mindenféle nemétől elzártan, pusztán az unalmas vizitekre vannak szorítva. Még szerencse, hogy a királyfi közelgő házassága és a kilátásba helyezett magyarországi ünnepélyek benépesíték kis fejeiket ezer meg ezer tervvel, melyeket hol elvetnek, hol módosítanak, s melyek többnyire a toalettre vonatkoznak, vagy a remény és fantázia virágaival ültetik be sűrűn a talajt, melybe a szezon az unalmat vetette el.

Mert az előkelő világban a farsang is a »saison morte«, azaz alantasabb körök mulatsága, az övék a böjt: az »estélyek korszaka«. Ilyenkor nyílnak meg csak igazán a budapesti örökké csukott paloták kapui, s ilyenkor irigylendő az a nagy aranybotú ember a kapuban, akit a palóc ember »palatinus«-nak becsült föl, s aki sorba emelgeti le a societas csillagait a hintók hágcsóiról.

A szegény magyar író sohasem juthat e csillagokhoz egész közel. Ő csak a távolból nézi ragyogásukat. Hideg fény az nagyon neki. S talán éppen azért olyan csábító, mert olyan hideg...

*

Valóban a fejedelmi házasság előre vetődő árnyéka -, akarom mondani fénye már meglátszik nem egy kirakatban, hol egy-egy elkészített pazarfényű ruha vonja magára a járókelők figyelmét, kik olyan csoportosan nézik ez öltönydarabokat, éppen mint a gr. Pálfy Lipót fantasztikus, a »Magyar költők« című festményét, mely az Aigner Váci utcai kirakatában van közszemlére kitéve, s melyben nem annyira a kompozíció a bámulatra méltó, és a technika, mint inkább a türelem és fáradság, melyet a hazafias gróf tanúsított e képcsoportozat összeállításánál.

Kossuth betegségének híre tegnap óta folytonosan élénken foglalkoztatja a lakosság minden rétegét, még a börzét is. A távirda számtalan részvétteljes tudakozódást visz minden órában a jó öreg »Mikes Kelemen«-hez, Ihászhoz, ki nem a tenger mormogását hallgatja, hanem talán a nagy beteg nyögéseit. Kereskedelmi körökben ma egy helyütt arról folyt a vita, hogy ha az öregúr rosszabbul lenne - amitől persze isten mentsen -, vajon fogna-e az előidézni változást a börzén is?

Oh, hogy meg kellett érnünk azt is, miszerint az emberi nagyságnak is a börze a mértéke!

*

Mondjunk valamit a színházakról.

A Népszínházban tegnapelőtt az »Alagút« című kis vígjátékot adták először. Ügyes dolog, hanem túlfinom a Népszínház tagjainak, kik közül egy sem emelkedik olyan magaslatra, hogy egy szalonszerepet művészileg eljátszhasson.

Sokkal jobb ennél a »Franciák Milanóban« című bolondság, amit Aradinak is ajánlok, mert a kis Halmaynénak kitűnő szerep jutna benne.

Egy dolog fölötte föltűnt nekem. S ez az, hogy dacára a legjobb színi hónapnak, mind a két magyar színház megirigyelhetné a szegedi publikumot. Félig telt házak előtt játszanak mind a két helyütt.

Talán a Gyapjú utcai német színház vonja el ingerlő újdonságánál fogva a közönséget, gondoltam, és benéztem kíváncsiságból oda is tegnap, de bizony csak úgy kongott az ürességtől az is.

Nagy vigasztalásomra esett, hogy csak úgynevezett német nyárspolgár családokat láttam ott, zsidót alig egyet-kettőt, magyar ember meg csak magam voltam.

Minthogy palóc alakú fizonomiámon nagyon is meglátszik a magyar jelleg, olyan rettenetesen megbámultak, mintha valami indus volnék köztük.

A fővárosi társadalomban különben szomorú hatása lett - amennyire tapasztalni kezdem - a színházi heccnek. Egy budai társas körben, mint egy igen tisztelt barátom, ki tegnap ott szinte részt vett, beszéli, midőn az egyik műkedvelő körtag német szavalatba kezdett bele, a magyar érzelműek nem akarták meghallgatni s követelték, hogy hagyja abba, míg viszont a német ajkú rész sürgette a szavalatot. A dologból végre botrány lett a hölgyek nagy szomorúságára, s több rendbeli kihívások történtek a nap folyamán, s félni lehet, hogy ez újabbi eset ismét belejut a lapokba is s megint felizgatja a szenvedélyeket, melyeket nem volt jó tapintat fölébreszteni sem most, sem azelőtt.

*

Az irodalmi életről és a körökről, úgy a társadalmiakról, mint a három pártklubról majd egy más alkalommal írok.

Most csak annyit, hogy a hírlapirodalom, mely gyerekek kezében van, nagyon alányomja az irodalmat és az írókat.

Mint oldott kéve, széjjelszórtan futják a világi pályákat, összetartás legfeljebb apró klikkekben nyilvánul, vagy valamely kocsmában összpontosul és mindössze az együtt való vacsorálásra szorítkozik.

Mióta elmentem Budapestről, s most hogy visszajöttem, már egy új nemzedéket is találtam a Szervita téri vendéglőben, melyet Balás Sándor és Berecz Károly tart szóval.

A kompániának most éppen egy érdekes vendége van: a »Gaulois« munkatársa, ki Magyarország politikai és társadalmi viszonyait tanulmányozza, s amint meggyőződtem róla, már meg is tanulta fütyölni a magyar népdalokat.

Több hónapig lesz itt s Szegedet is meglátogatja, írtam is neki egy ajánló levelet Kelemen Ida kisasszonyhoz, kinek művészi kivitelű arcképe (mellesleg legyen mondva) méltó feltűnést okoz a Sárkány kirakatában ezzel az aláírással: Comtesse Elemen, ami persze ebből analizálódott: »C. Elemen.«

A kedves, víg francia, ki tegnap egy bálban is részt vett, roppant csodálkozik, hogy milyen »szomorú nemzet« vagyunk.

Persze, persze! Ők még az utcán is fütyülve és quadrille-lépésekben járnak!

Erős célja, úgymond, a Tissot munkáját kijavítani. Hanem én nem hiszem, hogy sikerülne neki, mert csupán franciául beszél s nincs módjában, hogy magát elégszer és eléggé informáltassa.

Berecz Károly egy érdekes munkán dolgozik, mely az »Ország-Világ«-ban lát napvilágot, s mely »Petőfiről pongyolában« érdekes és egészen új adatokat fog hozni.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Petőfi Sándor 1846-ban Losoncra utazott egyik barátja, Steller Antal meghívására, ki őt a legközelebbi állomásról egy szürke és pej lovon hozta be losonci házába. Losoncon már nagy volt az érdeklődés az érkező költő iránt. Az ismerősök egymásután jöttek, mit megsokallt Petőfi s dühösen mondá barátjának: »Ha azt akarod, hogy itt maradjak, zárasd be a kaput, mert nem vagyok én, akit mutogassanak.«

A sok meghívás közül nem is fogadott el csupán egyet, Kocsi György nevű gazdag úri emberét, ki maga is titkos poéta lévén, imádta Petőfit. Nagy ünnepély volt az a háznál, midőn barátjával ebédre jelent meg a költő, öröm és büszkeség sugárzott le a családtagok arcáról.

Hát még mikor Petőfi a pecsenyénél Steller titkos nógatására fölkelt, fölemelte a pezsgős poharat, hogy toasztot mondjon a háziúr és háziasszony egészségére, mert hiszen az kétségtelen, hogy őket köszönti föl.

Mindenki ezt várta.

A háziasszony fülig pirulva súgá szomszédjának:

- Sohasem hittem volna, hogy az a kitüntetés ér, miszerint a haza legnagyobb költője iszik az egészségemért.

A haza legnagyobb költője pedig a következő toasztot mondta szóról szóra:

»Uram, Uram! Tekintetes Steller Antal uram, szállok hozzád!

Az Úristen sokáig éltesse azt a te pej és szürke gebéidet, akik minket idehoztak.«

A gazda ajkaiba harapott, a háziasszonynak pedig egész nap folyt az orra vére.

*

Ugyancsak ez emlékekből veszek ki még egy adomát. Steller Antalnak volt egy originális kocsisa, a pej és a szürke víg kedvű abrakolója, ki igen kíváncsi lévén, miféle ember az, akit olyan nagy becsben tartanak, megkérdezte az urától:

- Hát abizony, Miska fiam - mondja Steller -, olyan ember, aki nagyon szép verseket ír.

- Ahá! A már derék dolog! Tudja mit, tekintetes uram, ha már olyan nagyon szereti, marasszuk meg itt - kántornak.

Petőfinek nagyon megtetszett a kocsisnak ez a megjegyzése, azontúl sokat tréfálózott vele s később is nem mulasztotta el egyszer sem megemlékezni róla Stellerhez írt levelében.

APRÓSÁGOK

Igazán elszomorító, amennyire a fővárosi zsurnalisztika hanyatlik napról napra.

Csak nemrég jelent meg a lapokban egy kis közlemény egy hatodrendű szerkesztőről, hogy mellékesen még uzsoráskodással is foglalkozik.

Egy uzsorás szerkesztő igazán érdekes.

A társadalom őre mint a társadalom megrontója.

Érdekes volna tudni azok neveit, akik a lapjára prenumerálnak.

*

Vannak lapok, melyek par force ellenségei minden üdvös dolognak, ha az a kormány köréből jön, és viszont, melyek agyonütnek minden, az ellenzéktől származó üdvös törekvést.

De ezek még a tisztességes sajtó.

Vannak gourmand lapok, melyek, mint a szörny-sárkány, minden áldott nap megesznek egy embert.

Van bennök egy-egy rovat, melyben okvetetlenül a tér mennyiségéhez képest, nagyon vagy kevésbé le kell rántani, becsületétől, jóhírnevétől meg kell fosztani valakit - mert a publikum étvágya azt úgy kívánja.

Még folyton telik az emberekből, de miután több nap, mint ember, mi lesz, ha majd tövig föleszik az embereket?

Persze föleszik, s akkor aztán csupa gazemberek lesznek a prenumeránsok.

Miféle morált kell majd ezeknek föltalálni?

Így fordul meg a világ. Azelőtt a lapok voltak megbélyegezve, most az olvasókat éri ez a sors.

*

A belga királykisasszony esküvőjét elhalasztották. Ez most a beszéd tárgya a fővárosban.

...Még ki nem kötöttek az angolok - mondják a szellemes emberek.

...Még nem készült el a staffirung - vélik a falusi anyák.

Még nincs eldöntve, miféle érdemjelet kapjon Posner Károly Lajos - elménckednek az irányadó körök.

Bizonyosan Szász Károly nem készült még el az ünnepi ódával - gyanakodnak az írói klubok.

A menyasszony csókja még nem elég érett, suttogják a poéták.

És senki sem találja el az igazi házassági akadályt, pedig benne van a törvényben, hogy a menyasszony katonához menvén férjhez, még nem képes letenni a kauciót.

*

Hanem bezzeg - hogy ím a házasságról van szó - mint a madár, ágról-ágra könnyedén röpked a mi bűbájos csalogányunk egyik frigyből a másikba.

Csakugyan tény már. A kedves Blaháné Splényi báróné lesz.

Helyesen jegyezte meg valaki, hogy ő Zsoldosból zsoldost csinált, s hogy a basából jobbágyot.

Azt mondja az aranyos jószág: »birtokot veszünk falun, odavonulok a férjecskémmel, fölhúzom ott a piros csizmát s magam látok a gazdaság után.«

...No hiszen, ha ő húzza föl a csizmát, vajon ki viseli akkor a papucsot?

*

Hanem azért nem kell megijedni.

Az ország legtartósabb szépe, akihez az idő sem mer hozzányúlni, nem vál meg a színpadtól mindjárt, maga is csak két-három év utánra tervezi a falusi örömöket.

Addig pedig még de sok gondolat megfordul abban a szép fejben, s be sok újabb arc záródik abba a viasz-lágy szívbe.

Egyszóval Blaháné megmarad a Népszínház tagja, s mindössze annyiban változik a helyzet, hogy a színlapon »Splényi báróné« lesz odanyomva föltűnő betűkkel.

S ez is csak új érdekességet kölcsönöz neki. Mert bizony nagy szerencse, hogy csak a neve változik nagyon gyorsan, de ő maga nem.

Egy igazi báróné a Marcsa-, Borcsa-szerepekben, ez már mégis csak érni fog valamit.

Vasárnap a »Piros bugyelláris« előadása alatt, midőn a függöny legördülte után hatalmas tapsok kíséretében hítták Blahánét és Tihanyit, a kópé Tihanyi gúnyoros maliciával fogta meg kezét a színfalak között.

»Jöjjön, méltóságos báróné! menjünk, hajtsuk meg magunkat: Tapsolnak a mesterlegények.«

A FŐVÁROSBÓL

[I.]

Tegnapelőtt megnéztem a »Dragonyosok« premierjét. A »Dragonyosok« nagyon csinos operett, azonban az a sorsa, ami körülbelül a Lauka Guszti novelláinak, hogy már a harmadik kosztümben és cím alatt kerül a közönség elé. Jó anyagból van, még így sem vallott szégyent, habár hajdani opera-jellegét erősen magán viseli.

Az operett tetszett is, nem is. Meséjét olvashatják önök a fővárosi újságokban, ami különben nemigen fontos önökre nézve, mert ezt nem fog lehetni Szegeden előadni, még talán az új színházban sem, annyi és különféle benne az énekrész.

Ez tehát olyan operett, amit csak itt lehet meglátniok, ha sietnek, mert valami hosszú életű, dacára bájos zenéjének, nem lesz e földön, hol a francia, eleven, cikornyás, mindenféle csecsebecsével megrakott zene a hódító.

De nem is ez a »Dragonyosok« a főesemény, hanem az új csillag.

A színlap ökölnyi betűkkel hirdette a Szabó Karola első fölléptét, de a közönség most az egyszer úgy járt, mint a háztűznéző tündérkirályfi, ki a kiöltözött királyleány mellett a hamupipőkét szerette meg.

Ez a hamupipőke, ez az új csillag és új Blaháné-Hegyi Aranka.

Olyan bravúrral játszotta a parasztleány szerepét, hogy mindenki el volt ragadtatva, s ami vajmi ritkán esik meg, a hírlapok székeiről tapsok hangzottak.

Az történt, ami még eddig soha, a népszínházi közönség elfeledkezett róla, hogy Blaháné nem játszik.

Az új csillag ragyogását nézte mindenki és nem gondolt a másikra, a fénylőbbre senki.

Hegyi Aranka sugár növésű bájos alak, szép, hosszúkás, barna arccal s fénylő fekete szemekkel. Igaz szépség, bizonyos pikáns jelleggel.

Az összes kritika áradozólag szól róla ma. Híre, neve, mely reméljük mindig nagyobbodóban lesz, tegnapelőttről fog datálódni.

S önök, ha már a »Dragonyosok«-at nem láthatják odahaza, igyekezzenek legalább Hegyi Arankát meglátni - az Aradi közvetítésével.

Valóban már szükség is volt egy új tüneményre, - mert mindig vészteljesen lebegett a Népszínház sorsa fölött az a kérdés, hogy mi lesz majd, ha egyszer a szeszélyes Blahánénak az talál eszébe jutni, hogy ő többé nem játszik?

[II.]
Somoskeőynél

Titokban megírom önöknek, hogy a hírneves kalandort, kiről annyi sok famózus dolgot közöltek a lapok derűre-borúra, meglátogattam.

Felmentem hozzá a Frohnerbe, délután négy órakor. Éppen a reggelinél találtam: egy beefsteakkel birkózott meg.

No megállj, gondoltam magamban, ha te rászeded az egész világot, hát énbennem emberedre találj.

Amint benyitottam, egy rokonszenves, elegáns külsejű, rövidre nyírott hajú fiatalembert találtam benne, szellemes tekintettel függeszté rám szemeit.

- Uram, nem állhattam ellent a kíváncsiságnak önt láthatni. Én Derecskey orvos vagyok Szegedről, s higgye meg, kedves kollega, bámulom önt.

- Ön igen szíves, uram. Örülök látogatásának. Foglaljon helyet. Annyi rengeteg dolgom van, hogy alig érek rá reggelizni. Apropos, hol végezte ön a kurzust?

- Itt Pesten - mondám, mert célom híven adni vissza, beszélgetésünket.

- Ah, Pesten? No, az nem valami sokat mondó - jegyzé meg fumigative -. Ezért nem gratulálom meg.

- Bocsánat, kollega, de az első három semestrist Zürichben.

- Eh bien. Ez már nyom valamit a latban. Leider, én nagyon kevéssé foglalkozhatom e kedvenc tudományommal, fölvágatlanul hevernek nálam a legújabb szakmunkák, mert higgye meg, kedves kollega, éppenséggel nem érek rá, minden percemet ezer foglalatosság veszi igénybe.

- De hát mi az ördög dolga lehet a kollegának?

- Nézzen ön oda, kérem. Látja?

- Mit? Azt az óriási szivarládát?

- Nagyon finom ezer havanna van benne, de nem azt értettem.

- A bonbon-piramisokat talán?

- Diable! Azt a sok folyamodványt és levelet a fekete asztalon. Az mind egy nap, ma jött. Segélyért folyamodnak hozzám; nem győzöm, uram, ma délelőtt kétezer forintot osztottam ki, pedig csak az igazi nyomort veszem tekintetbe!

- Ön derék emberbarát, tisztelt kollega.

- Hagyjuk ezt, uram... Az a többi írás pedig többnyire szerelmes levél. Azokra is válaszolni kell, legalább némelyikre.

Finom mosoly futotta körül ajkait.

- Igen, uram, csak némelyikre. Becsületemre mondom önnek, kollega, hogy két év óta csak tisztességes nőszemélyekkel volt dolgom. - Minden más fajtájút kerültem. Mert énelőttem mindenha legfőbb egy férfiúban - az erkölcs.

Erre meg már én mosolyogtam édesdeden.

- Ön maliciózus ember - mondá kelletlenül. - Tehát szegedi? Nos, én azt a várost is ösmerem, mint minden várost Európában. Otthon vagyok ott, éppen mint Párizsban, Londonban, Chicagóban vagy Madridban.

- Ez igen kellemes állapot, uram! Hát Pesttel hogy van ön megelégedve?

- Ez egy erkölcstelen, veszett fészek, uram. A Fortunában mint rab, kedvest tartottam. Nincs itt egy garas-ára erkölcs. Pénzért megveszek itt mindent.

- Ej, ej, nem kíméletlen ön kissé?

- Nem, uram. Minden országnak és embernek alapja, talpköve a tiszta erkölcs. Ahol az nincs, ott vége mindennek. Az erkölcs a fundamentum.

- De hát kire haragszik olyan nagyon? A rendőrségre, a lapokra?

- A rendőrségről ne beszéljünk, mert azt, mikor a vasútra fölülök, bekötöm Thaiszostól, mindenestül a zsebkendőmbe s a vagon ablakából fogom őket kirázni; ami pedig a lapokat illeti, azok úgy hazudnak, mint egy gascogne-i nemes s mindenből terhelő vádat csinálnak. Most is azt vetik szememre, hogy karonfogva vezettem a philadelphiai kiállításon a brazíliai császárnőt.

- Tehát nem igaz?

- Igaz, hanem úgy tüntetnek föl, mint aki föltolakodtam erre, pedig hát az igen természetes, mert a császárnő magántitkára voltam, s ez az ottani udvari etikettbe tartozik.

- Mindjárt gondoltam. Eszerint a soknejűségről hozott közlemények sem valók.

- Merő koholmányok, kedves kollega. Egyetlen feleségem van. Viszonyom, igaz, hogy volt elég, de szavamra mondom, egyet sem zsákmányoltam ki. De richtig, milyen jó, hogy ön az én kedves öregemet említi. Majd elfeledkeztem róla, hogy írnom kell neki. Örülök, kollega, hogy volt szerencsém. Vacsoráljunk színház után együtt valahol.

Leült íróasztalához, de nem hiszem, hogy írhatott volna, mert a szintén pazar bútorzatú előszobában már sokan várakoztak, míg kijövék, egy őrnagy, egy igen szép hölgy, két zsidó, egy uracs és egy szabó, ki karján több rendbeli új öltözetet hozott őméltósága Veysy gróf számára.

FARSANGI TÁRCA

Boz-Dickens-szel történt, hogy midőn egy ízben Dowerbe utazott, a kupéban rajta kívül még egy úr ült és egy vénkisasszony.

Mindkettő, mihelyt a gőzmozdony megindult, könyvet vett elő s irtózatosan elmélyedve olvasott, míg maga Dickens gondolatainak adta át magát.

Az olvasmány nagyon érdekelhette az utasokat, mert a férfiból mint a zuhatag tört ki hellyel-hellyel a hahota, míg a kisasszony szemeiből záporként hullottak a könnyek.

A nevető úr, kinek a tokája is rezgett a széles jó kedvtől, meg nem állhatta, hogy az ismeretlen útitársnőt meg ne szólítsa.

- Ön sír, miss? Mit olvas ön az isten szerelmeért?

- Boztól a »Bleak House«-t. És ön, uram?

- Én is éppen a »Bleak House«-t olvasom Boztól - mondá a nevető ember -. S teringette, az a legderekabb, hogy amint látom, egy lapon olvasunk.

Én is úgy vagyok a bálokkal itt Pesten. Más ember mulatni jár oda, én meg a mulatságaimtól megvont időt unatkozom itt át.

Ez alul csak az álarcos bálok (vagy hogy szegedi grammatikával szóljak, bálak) tesznek kivételt. Ezekben azért-e, hogy pikánskodni szabad a maszkokkal, vagy azért-e, hogy az arcokat nem látja az ember, sok érdekes van.

De hát ezek a pesti bálok sem olyanok már ám, mint azelőtt. A szép leányok nem fogytak ki ugyan, hála istennek, s nem is fognak Magyarországról kifogyni soha, hanem bezzeg kifogyott a jókedv, s nem szegénység, mert hiszen a pazar pénz megkápráztatja a szemeket, hanem bizonyos elszegényedés fojtó levegője lengedez a fényes Redoute-termekben.

Az emberek arcán az látszik, hogy az, aki itt van, mindenik valami nagy bajt hagyott odahaza, és az innen mintha a lábánál fogva húzná vissza.

Báró Eötvös József helyesen mondá a társaságról, hogy az olyan, mint egy csomag kulcs, mely egymás mellé fűzve szépen összecsörög - de azért mindenike mégis más-más zárba való.

A közönséges bálok közül csak az elegánsak érnek valamit, a maszkenbálok közül pedig csak a nem elegánsak.

A nem elegáns álarcos bálokon ott van az egész arisztokrácia, a jeunesse dorée, a képviselőház Apponyi Albert gróftól kezdve le egész Bakay Nándorig.

Minden ilyen bálnak van egy bálkirálynője, éppen úgy, mint a tisztességes báloknak, csakhogy egy ilyen királyné sokkal veszedelmesebb amazoknál, mert nem csupán a jobbágyok szívét kívánja és bókjait, hanem erszényüket is.

Minden időszakban volt a demi-monde világban trónus, s mindig ült rajta valaki. A híres bécsi Fiakker Milly óta legalább hat-nyolc ilyen uralkodónőt sorolhatna föl a történelem. Ott van miss Turtin, ott van Pepita Anne, Mademoiselle Snoor, Feher Tilli s mindannyi mások, kiket bonton volt akármi áron egyszer megcsókolni.

A szezon jelenlegi kedvence a szép Mariczl, aki Bécsből került ide, hol már tavaly szerepelt, mi csak úgy élvezzük már mint szurrogatumot.

Németh Berciék ugyan iszonyodnak mindentől, ami Bécsből származik, de a kis Mariczltól éppen nem, s valamint a társalgásra egyesült ellenzék fiatalabb tagjait, őket is éppúgy ott lehet találni mindenütt, ahol Mariczl megjelenik.

Mariczl pedig sokszor jelenik meg és sok helyütt. Nem unja el soha a mulatságot.

Magas, délceg termet, gyönyörű kék szemek, hosszúkás tojásdad arc, gazdag arany haj. Egyszóval Juno lehetett ilyen nagyon fiatal korában.

A tegnapelőtti bálon is ott volt Mariczl, rózsaszín atlasz ruhában a legelső párizsi ruhakereskedésből, nyakán hamis gyémánt ékszer, fején hamis diadém.

Hanem hát a bál nagy hadi fortély szomorú színhelye volt, s Mariczl szerencsecsillaga elhalványult, de ez csak olyan volt, mint mikor a gáz elalszik egy percre, hogy még jobban világítson később.

A nagy esemény röviden így történt. A belépti jegyhez minden férfi kapott egy sorsjegyet is, mert egy aranyóra volt kijátszandó. Egy igazi aranyóra, az egyedüli igaz dolog.

Régi szokás már, hogy az ilyen bálokban a jegyét minden férfi annak a hölgynek adja, aki neki legjobban tetszik. Éjfél táján a hölgyek sorban leülnek s várják a jegyeket. Valószínű, hogy aki a legtöbb sorsjegyet kapja, az nyeri meg az órát is, de ha nem, egy legalább mégis vigasztalja magát, s ez az, hogy ő volt a legszebb, mert ő kapta a legtöbb jegyet.

Mondanunk sem kell, hogy Mariczl kapta volna meg talán az összes jegyeket, ha egy furfangos csíny nem történik.

A szép barna Vilma ugyanis kivágta oldalt a ruháját, a szoknyákat, a jó egek tudnák, hogy meddig, s az, aki a jegyét neki adta, joga volt benyúlni a bűvös zsebbe.

E leleményes dolognak csakhamar híre futott a nemes férfiúi sereg között, sugdosások támadtak.

- Hogyan, a Vilma?

- Tehát egészen be lehet nyúlni. Aranyos ötlet!

Mindenki sietett Vilmához térni, s Vilmának áldozni a jegy átadásával. Valóságos tolongás támadt körülte.

Mariczl le volt sújtva, kétségbeesve. El nem bírta képzelni, mért bolondul az összes férfivilág Vilma után.

- Fi donc, milyen ízlés ezen a Pesten!

De azért Mariczlnak is jutott nehány jegy, s a szerencse olyan udvarias volt véletlenségből, hogy csakhamar visszaállítá uralmát. Az aranyórát Mariczl nyerte meg.

Vígan folyt tehát tovább a polka, a galopp, a filiszterek, honatyák és demi-monde-ok egy nagy gombolyaggá tömörülve járták őrületes sebességgel.

Ugyanazok az urak, akik holnap a »házban« talán így fogják kezdeni beszédeiket:

»A haza koporsóban fekszik.«

A SZERELEM KÖLTŐJE

(TÓTH KÁLMÁN)

Budapest, péntek délután

Komor, borongós téli nap. Ma temetik Tóth Kálmánt. Nem is temetés ez már, hanem mint ő maga éneklé - csak átköltözés.

Meg volt már ő régen halva.

»Milyen agyvelő bomla össze itt!«... Milyen szív lett érzéketlen, hideg.

Tóth Kálmán Arany és Jókai után kétségkívül a legnépszerűbb költője a nemzetnek; halála országszerte nagyobb levertséget fog szülni, mint itt az irodalmi körökben, hol már hosszú idő óta el vannak arra készülve. Megszokták már azt a gondolatot, mikor még élt, hogy Tóth Kálmán nincs többé, de bizony tapasztalni fogják most, mikor már nem él is, hogy ő még mindig megvan.

Művei nem századokra kiható remekek, a kornak, a napoknak írattak, de azért mégis halhatatlanok maradnak. Az igaz érzés, mely általlengi költeményeit, s a nemes humor, melytől prózája csillog, megmentik azokat az enyészettől.

Mézes szavú dalnok, kinek koporsóját most viszi döcögve a halottas szekér, ki már nem fogod megpillantani többé a fakadó tavaszt, és nem fogod meghallani a pacsirta-dalt, tudsz-e te még arról valamit, hogy itt hagytad a gondolataidat?

Míg a leányka szeretni tud, míg az ifjú szíve eszményképek után vágy, azok mind tehozzád mennek, - kölcsönvenni szavakat, édes bánatot és fájó vigasztalást. És te örökké hitelezni fogsz nekik abból a nagy vagyonból, ami utánad maradt.

Sírodat zöld gyöp veri föl, vagy bedűl, mert ki tudja, miféle nemzet lova patkói tapossák itt a földet valamikor, de a szívek megmaradnak érző szíveknek, s költői búbánatod visszhangozni fog örökkön örökké.

Kérdeni fogják mélán, kétségbeesve, a te szavaddal:

Minek is van a szív s a szívben szerelem?

S emésztő töprengések után felelni fognak a te szavaddal:

A szerelem mindent pótol s a szerelmet
Nem pótolja semmi.

...Pihenj hát édesdeden sírodban. Lágyan boruljon reád a rög, virágok sejtsék, fű érezze, hogy a szerelem költője álmodik odalenn.

Schirasz rózsaberkei volnának őhozzá méltó temetkezési hely... De nem, nem... hisz ott van ő helyén, annak a keblén, »aki mindnyájunknak édesanyja«.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

A »szegény elhagyott özvegy«, kinek tövisekkel van kirakva koronája, ővele is özvegyebb lett.

Az ötvenes évek íróinak a legtehetségesebbje szállott vele sírba.

Nagy sikereket produkált s a közszeretetet nagy mértékben bírta. Boldog ember lehetett volna, ha tud az lenni, de a költő szíve úgy van teremtve, hogy csak boldogtalan lehessen.

Az a szép koszorú, mely ma csüggött alá a sok között koporsójáról, s melynek szalagján ez volt odaírva:

»Kálmánnak - Majthényi Flóra«,

ez a szép koszorú a pont azon szomorú regény után, mely egész életén végighúzódott.

Tóth Kálmán szíve szeretetre volt alkotva, családja tagjait imádta, barátaiért mindent föláldozott, igazi költői szív volt, minden benyomás iránt fogékony.

*

Társaságban víg, a társadalmi életben a szó szoros értelmében gentleman.

Mint politikus szülővárosának, Bajának volt képviselője három ízben, s mint ilyen, míg az »öregúr« élt, Deák-párti.

Egy ízben, midőn Ghyczy Kálmánék nagyon nyugtalankodtak, a baloldalra csábítá féltréfásan Tisza Kálmán.

- Nem való vagy te mameluknak, Kálmán. Gyere át a baloldalra.

- Hiába beszélsz nekem, barátom - mondja Tóth Kálmán búskomoran -, mert én nagyot hallok a balfülemre.

Talpraesett ötletei különben is úgyszólván korszakot képeznek. A hatvanas években a »Bolond Miská«-ban azokkal kacagtatta meg s illetőleg ébresztgette az országot. Ez a homéri kacaj volt akkor a leghatalmasabb fegyver.

A mai nap virágzó élclap-irodalmát ő teremtette, mert a »Borsszem Jankó«, mellyel sok polémiája volt eleinte, sokkal későbben keletkezett, s a »Bolond Miska« nagy sikerei szülték.

A »Borsszem Jankó«, melyről akkoriban azt tartották, hogy a kormány által szubvencionálva van, »Árva Miská«-nak titulálta következetesen a Tóth Kálmán lapját.

Egyszer Tóth Kálmán megállítja az antagonista szerkesztőt, s így szól kedélyesen:

- De miért nevezi ön az én lapomat »Árva Miská«-nak, mikor az ön lapjának vannak gyámjai.

A szerkesztő esküdözött, nem húz szubvenciót, s követelte, hogy vonja vissza e sokak által hallott élcet.

- No, jól van no - mondá Tóth Kálmán -, beismerem, hogy gyámoltalan.

A fiatalabb generációhoz tartozván, csak igen ritkán, s igen fölületes érintkezésem volt a rokonszenves külsejű költővel. Róla közvetlen tapasztalat után alig írhatok valamit.

Mindössze négyszer-ötször vacsoráltam vele az utóbbi években, mikor már szikrázó szelleme bágyadt volt, de azért a humor sohasem hagyta el végképpen. Ez a hatalmas jó barát nem pártol el olyan könnyen, mint a másforma jó barátok.

Fülbaja miatt, mely mind jobban nehezíté hallását, nemigen vehetett élénk részt a társaságban, mert nem hallotta, amit beszélnek, de ha ő szólott valamit, az mindig érdekes volt. Fölségesen tudta pointirozni a legcsekélyebb dolgokat is.

Legutoljára a Szikszayban láttam, ahol nekem azt tanácsolta a gyomorfájás ellen, hogy egy szervétába meleg lepényt takarva, tegyek rá.

- Ez a legpraktikusabb medicina - mondá -, éjszakán át kihűl, s akkor beveszi az ember az orvosságot még egyszer - fölöstökömnek.

Ugyanakkor nagyon panaszkodott, hogy kiadójának igen olcsón kellett átengednie az utolsó verskötetét.

- Rossz mesterség ez! - szólt keserűen.

Majd hozzátette, de minden komolyabb jelentőség nélkül, csak azon a hangon, amint már azt az ember szokta, ha bosszankodik:

- Nem írok több verset ez életben.

Az asztalnál köztünk ott ült egy bajai kapacitás is, ki ezekre a szavakra élénk örömmel kiáltott föl:

- Kezet rá, Kálmán pajtás. Szívemből beszéltél. Megvallom neked őszintén, hogy már magam is meg akartam mondani, de restelltem. Mert hát bizony már idestova vén ember vagy, ideje megkomolyodnod, márpedig a poetizálás még megy, de csak bizonyos korban.

A költő ajkán keserű mosoly jelent meg e szavakra. Volt abban a mosolyban gúny is, de keserűség is tengernyi.

GR. ANDRÁSSY GYULA PONGYOLÁBAN

A »szép Gyula« kezdi magát egészen jól érezni »semminek«. A »nagy« kancellár még csak nem is népképviselő, ha gróf nem lenne és nem volnának uradalmai, abszolute semminemű foglalkozást nem írhatott volna be a népszámlálási ívbe.

Pihen a babérjain, ha ugyan babérok.

Egy pihenő nagy ember pedig még mindég több nálunk, mint egy dolgozó kis ember. Andrássy Gyulának derogál kisebb kaliberű föladatokat végezni, mint aminőket már végzett, mert megvan benne a kicsinyes emberek hiúsága, hogy a világ mit fog mondani, hogy íme, ez egykori kancellár, ki az összbirodalom sorsát intézte, ma már csak egyszerű magyar államférfi, ki Tisza mögött baktat vagy éppen mellette, holott egykor sat.

Egyszóval az a logika vezeti, amely szerint, ha valakinek olyan nagy a tehetsége, hogy kancellárrá lehet vele, az aztán azt a tehetségét ne használja, ha esetleg nem lehet kancellár.

Ha nem tárcacikket írnék, kifejteném, hogy Andrássy Gyula hálátlan a magyar nemzet iránt, mely őt rajongásig szerette, s melynek szeretetéből fakadt nagyságának gyökere. S ha valamikor a történelem el fogja ítélni azokat a dolgokat, amik most történnek Magyarországon, bizony méltó joggal ítélheti azon »heverő államférfit« is, kinek hatalmában állott a közvéleményt idomítani s változtatni a dolgokon, de ő visszavonult, mert túlságos kicsiny dolognak találta a haza közügyeit, s ezekkel talán sorsát is.

Andrássy éppen olyan, mint Bukovay Absentius a »Borsszem Jankó«-ban, aki mikor a hónap elseje van és az »Angol királynő«-ben ebédel, kiül az ablakba, hogy minden ember lássa, míg ellenben, ha a »Két kék kecske bakoknál« van a sors különös szeszélyeskedései folytán a menü, olyan pozíciót foglal ott el, hogy senki meg ne lássa.

Igen, a »szép Gyula« semmit sem csinál s szinte kerüli, hogy neve valahogy a nyomdafestékkel jöjjön érintkezésbe. Ha nem lehet olyan, mint Gorcsakoff, akkor nem akar lenni csupán olyan, mint aminő Szepi báró, Rudi gróf, vagy pedig olyan, mint a charmant Pepi gyerek...

S ha már ilyen, úgy tesz éppen, mint a »fiúk«, eljár a maszken-bálokba. Azaz, hogy a maszken-bálokba jár, ahol az olyan hölgyek vannak többségben, kik nem akarnak egészen férjhez menni.

A híres gróf haja kissé őszülni kezd, de ez még csak jól áll neki. Mikor egy vagy két női maszkkal, kik közbe-fogják, végiglépkedik ruganyosan a termet, senki sem gondolná hátulról, hogy az a fiatal ember okkupálta Boszniát. Itt is okkupál az még. Csakhogy nagyobb megfontolás után és sokkal olcsóbban.

A tegnapelőtti bálban egy tréfás szélsőbaloldali hírlapíró és képviselő ráuszította az egyik maszkot, hogy ijesszen rá Andrássyra s betanította a mondandókra.

A szép maszk (mert éjfél után meggyőződtünk, hogy szép) utánairamodott a grófnak s pici kezecskéivel megérintette hátulról.

- Tudod-e, micsoda veszély fenyeget?

- Te magad - mondja a szellemes gróf, mert az egész diskurzus fülem hallatára folyt le.

- Oh, nem! Egészen más veszedelem az. Kompromittálva leszel.

- Hiszen már nem lehetek több, mint ami most vagyok: »hazaáruló«.

- Egy leveled lesz közölve a Kossuth »emlékiratai«-nak III-ik kötetében, amelyben lángoló gyűlölettel szólasz a dinasztiáról, s a lázadási jelszó és idő kitűzését kéred.

- Negyvennyolcban?

- Nem. Később, midőn már nem lett volna szabad konspirálnod.

- Te mindent tudsz. De mégse beszéljünk most a politikáról, hanem inkább a szerelemről.

Eltűntek előlem a tömegben és valószínűleg beszéltek a szerelemről.

Hogy a kettő közül melyik volt a nagyobb diplomata, nem tudom.

Andrássynak, mondanom sem kell, ahol megjelenik, egész udvara van mindég az arisztokrácia és a közélet legkiválóbb nevezetességei közül, kik minden szavát megbámulják és minden élcét megnevetik, úgyhogy őneki abszolute lehetetlenné van téve, hogy valaha valami ostobaságot mondjon és azt esetleg helyre is igazíthassa, mert ő mindig olyat mond, ami gyújt, ami bámulatot kelt, ami másnak soha eszébe nem jutott volna.

A báli estén ezen kis epizód után még csak egy pillanatra láttam, midőn kimenet a lépcsőn egy csinos nőcseléd arcát csipkedte meg:

- Gyula, Gyula! - inti hódolattal egy öreg mágnás.

A gróf szokott akadozó modorában mondá féltréfásan.

- Sokszor többet ér egy szőke szobaleány, mint egy barna királyné.

OPERA SZEGEDEN

Ki van mondva a büszke szó, hogy »Szeged szebb lesz, mint azelőtt volt«, én magam is sokszor leírtam e sallangos mondatot, míg szerencsém volt önök között lehetni, és leírtam azt a másikat is, hogy Szeged az ország második városa.

De vajon igaz-e ez egészen?

Annyiban talán, mert Szegednél különb város aligha van, de azért a »második város« titulus nem kompetens teljes mértékben. Mert Magyarországnak csak egy városa van s az Budapest: ami azontúl van, az mind - falu.

Igen, a várost nem a falak teszik, nem a háztömbök s nem a lakosság száma. Hanem igenis teszik a modern kultúra, azon eszközök és kényelmi módok, melyeket nyújt s melyeket kötelessége a fokozottabb igényeknek nyújtania azon mértékben, aminő rangot kíván elfoglalni.

Szegednek le kell, az én nézetem szerint, vetkőzni eredetiségét immár, mely oly szép nekünk, íróknak és poétáknak, hogy szinte elandalodunk bele, de ha valamire akar menni, föl kell vennie a modern kultúra divatos köntösét s minden azzal járó díszt - mert különben petrezselymet fog árulni s hetykélkedését, hogy ő ilyen meg amolyan város, elhiszik, - de csak odahaza.

Ne essék tőlem zokon az igaz szó; együtt éreztem önökkel évekig, s együtt fájt nekünk a közös baj, melyet hála istennek kiláboltak, szereztem annyi jogot, hogy ne kelljen a dekorum kedvéért cukorral porozni be a keserű mondásokat.

Szegednek kapnia kell minden alkalmon, mely kínálkozik, hogy a többi várost fölülmúlhassa s azoknak elöljárjon. Szerencséje, módja is van hozzá most. Szerencséje, mert csak tavaly is véletlenül kapott egy nagy könyvtárt, módja, mert hiszen ott van háta mögött a királyi biztos, aki, ha fogyatékban van a posztó, bűvös kezével mindég meg tudja toldani egy-két véggel.

Egy ilyen kedvező alkalomnak tekintem én a Balázsné Bognár Vilma asszony, Láng Fülöppel és Bogyó Alajos társaságában beadott ajánlatát a szegedi színügyi választmányhoz, melyben a népszínmű és a többi drámai műfajok kultiválása mellett, még operák előadására is vállalkozik. S hogy ez nem kivihetetlen, kezeskedik róla a három név, melynek mindenike ismeretes a Nemzeti Színház deszkáiról, s különösen a köztiszteletben álló Balázsné-Bognár Vilma asszony neve, mely egész napjainkig fénye volt a magyar operának.

A szegedi lapok indignálódva utasítják vissza azon hírt, mely a fővárosi lapokban tévesen cirkulált, hogy t. i. Szeged város annyi és annyi ezer frttal ígérte volna szubvencionálni az »operatársulatot«. A lapoknak igazuk van, mert Szeged nem szubvencionálhat még most színházat oly jelentékeny összeggel, de ha nem is - a lapok e helyreigazítása korántsem jelentheti azt, hogy a Balázsné asszony szép tervét ne fogadnák az ottani intelligens körök s magok e lapok is pártolólag, mert hiszen a sajtó és az intelligens körök örökös panaszának nyomában, hogy az operettek lascivitása és mételyező hatása kiöli a publikumból a nemesebb ízlést és érzéket, egész váratlanul jön a segítség e társulatban, mely színügy tekintetében igazán hivatva van Szegedet az ország második fővárosává tenni.

Visszaemlékezve a színügyi bizottmány tavalyi eljárására, nem ismeretlen előttem, hogy Szegeden e bizottmány kicsinyes, személyes okokból szokott kiindulni és szavazni (tisztelet a kivételeknek), de nem hiszem, hogy ez esetben a személyes tekintetek háttérbe ne szoruljanak, mert olyan nagy az előny, amit a társulat nyújt, afölött, amit a többiek nyújthatnak, hogy alig lehet habozni.

Az az egy bizonyos, hogy Szegeden a zenei daraboknak nagyobb közönsége van a drámaiaknál (tessék megnézni egy operett- és egy másnemű est pénztári bevételét), s hogy e zenei igények kielégítése szükséges, ha a meztelen erkölcsrontó darabok útján is, égető szükség tehát, hogy a tényleg meglevő zenei igények nemesebb zenei darabokkal - operákkal - elégíttessenek ki, s ezáltal a szegedi színház átadassék természetes hivatásának és céljának, mely az erkölcsök és ízlés finomításában, ápolásában kulminál.

Mert valóban botrányos és elszomorító dolog, midőn az ember azt látja, hogy készpénzen veszi meg a családapa azt az anyagot, mely leánya és neje lelkét, erkölcsét megrontja, s gondolkozásmódját mintegy átgyúrja lassanként frivollá. Sőt még a város is ezer forinttal járul e cél eléréséhez - nem gondolva meg, míg az ő vélelmében úgy él a színészet, mint hazafiságból pártolandó szent, úgy addig azt a direktorok spekulációja a vidéken alig észrevétlenül elváltoztatta: Thalia temploma a bűn csarnokainak előszobája lett lassankint.

Nem örömest avatkozom olyan kérdésekbe, - melyeknek hullámai nem közvetlen közelemben gyűrűznek, mindamellett is fölszólaltam, mert bosszantott a fővárosi lapok ferdítése, azért mert a ferdítés képes volt rossz színbe öltöztetni látszólag Balázs Vilma asszony ajánlatát, mely nem köt ki semmi különös szubvenciót, hanem egyszerűen a kiírt pályázat alapján adatott be a színügyi választmányhoz, mint a többi ajánlkozó folyamodványa.

Mint Podmaniczky Frigyes bárótól hallom, a Nemzeti Színház is pártolni fogja Balázsné asszony vállalkozását, mely fölött, hogy üdvös-e, nyújt-e elég garanciát, véleményem szerint fölösleges vitatkozni, mert az kétségtelen; az egyetlen kérdés csupán az lehet, fönn bírja-e Szeged közönsége tartani az ilyen nagyobb szabású társulatot?

De ez az egyetlenegy kérdés sem önöket illetheti, hanem inkább a vállalkozókat.

Mindamellett könnyű rá a felelet.

Szeged közönsége megérdemel egy jobb társulatot, mert fönn bír tartani egy jobb társulatot - mégpedig saját erejéből, minden városi szubvenció nélkül is.

Adja isten hát, hogy esztendőre ez a nagy kevély szó: »szegedi opera« teljes valósággá nője ki magát.

FŐVÁROSI TÁRCALEVÉL

(Ködös gondolatok. - A dísztoaszt. - Szegedi familia Amerikában.)

Unalmas világot élünk. A farsang, amely megfűszerezi az ifjúság életét, a mi mulatságainkba kerül. Diplomaták, államférfiak szinte belekeverednek ilyenkor a kotillon rendezésbe és nem érnek rá az intrikákra. Pedig az ő bajuk a mi örömünk.

Az újságíró olyan szárazzá és érzéketlenné lesz lassankint, mint a szivacs, amint kiadja a magába szedett benyomásokat, éppen mint a szivacs a nedvességet, nem marad meg benne semmi, de semmi.

Egy idő óta azon veszem magamat észre, hogy teljesen érzéketlen vagyok, a jövő nem integet felém biztatón, a múlt nem hívogat vissza. Ami tegnap történt, azt elfeledtem, ami holnap történik, arra nem gondolok, csak az érdekel, hogy ma mi lesz.

Ismerőseim vannak, barátaim is talán, de engem nem húz hozzájuk semmi. Egy-egy úgynevezett gyöngéd emléket is előkotorászhatnék múltamból, ha nem undorodnám összes emlékeimtől.

Nem tart engem lekötve ezen a világon semmi egyéb, csak az, hogy némileg kíváncsi vagyok: Mi lesz Bismarckból? Nagy temetése lesz-e Hugo Viktornak, ha meghal? Előadják-e »Bagdad hercegnőjé«-t Budapesten, s ki fogják-e fütyülni itt is? - s több efféle bolondságok, amikből sem hasznom, sem károm, ha jól meggondolom, bármiként történjenek is.

»Milyen boldogok voltak a középkori tudósok - mondja egy mostani jeles tudósunk -, kik még keveset tudván a természet titkaiból, azzal amit tudtak, magukat természetfölötti lényeknek hitték.«

Milyen boldog volnék én, ha nem ösmerném annyira az életet, amennyire ösmerem! Oh, hogy a tudás boldogtalanná tesz bennünket.

Hazafiság, szeretet, két magasztos érzés, aki hisz bennök. Engem kacajra fakasztanak, mert látom őket, hogy honnan származtak.

Csupa torzalakok közt járok. Az undok fekélyek, melyek bent vannak a lelkekben, kiülnek az arcokra. S énnekem néznem kell azokat mindenütt.

*

Jókai beszédet tartott a mágnáskaszinóban. Nagyon megtisztelő dolog, tagadhatatlan, ott ülni Magyarország főurainak a fészkében, Magyarország főurai között a legfelül, Andrássy jobbján, Tisza Kálmán balján s koccintani a Széchenyi billikomával. Jól is esett az Jókainak, ki ezzel teljesen bevégezte hódítási útját.

Először meghódította a népet: ez tette naggyá.

Azután meghódította az udvart: ez tette előkelővé.

Most pedig végül meghódította a főurakat: ez teszi majd népszerűtlenné. Mert ha két nyerget nem lehet ülni egyszerre egy embernek, hármat még kevésbé lehet.

Elhangzott az emelkedett hangú díszbeszéd... Jókai eléállította a fényes képet a múltból ragyogó szavakkal, s lelkesítve mondá: törekedjünk oda, hogy a következő ezredévben elmondhassuk, az a Magyarország, melyről Széchenyi azt jósolta, hogy lesz, már megvan.

Fölhabzott a poharakban a pezsgő, s lelkesedés ült ki a méltóságos arcokra.

S mit jelent mindez?

Azt, hogy holnap megint elkezdenek kártyázni s kártyáznak egész a jövő díszebédig.

Szegény Jókai, menyire tévesztett utakon jár!

Mennyire fájhat neki a Hugo Viktor sorsa.

Franciaország nagy költője febr. 26-án fogja ünnepelni 80-ik születési napját.

S milyen kolosszális ünnep lesz ez.

Párizs legszegényebb és leggazdagabb népe egyiránt oda fog járulni az Avenue d’Eylau-n levő lakására s virágokkal hinti be ajtóküszöbét - a költőnek, ki sohasem hízelgett senkinek.

Jókai elcserélte az ő virágjait rendjelért.

S most a kaszinóban sem vette elő az ostort, - hanem a selyemszálakat, melyekkel még szorosabban odakötötte magát az arisztokráciához.

*

Miről írjak még?

Elmondom, amit dr. Csajághy Adolf beszélt el előttem, ki nemrég jött meg Amerikából, melyet egészen beutazott.

»Az Ohio állam délkeleti részén - beszéli - egy csinos farmban öreg házaspár civakodott egymással, a kerítés mellett állva. Az anyóka arcát ki nem vehettem, hanem a galambősz öreg emberé egészen ismerősnek látszott előttem.

„Én istenem, honnan ösmerem én ezt az embert?”

Közelebb érve, a töredezett angol nyelvből, melyen disputáltak, rájöttem, hogy ezek az angol szavak valóságos magyar mondatokba vannak beoltva.

„Hollah! - kiáltám -. Önök magyar emberek?”

No, lett erre nagy öröm. A nyakamba borultak, bevittek az épületbe s pálinkát és sajtot tettek elém.

„A bizony, lelkem, mi magyar emberek vagyunk. Mégpedig én magam szögedi menyecske voltam valaha, az uram meg tápéi ember.”

A sok „ö” betűt még most is megtartotta a nénémasszony, s van benne elég módja használni az angol szavaknál.

Ezer meg ezer kérdést intéztek hozzám, jártam-e valaha azon a tájékon, ösmerem-e Szegedet. Elmondták, miként származtak ide ezelőtt harminc évvel. „Az uram a katonafogdosás elől szökött meg legelőször Oláhországba”, oda aztán követte az asszony, ahonnan egy Svarz nevű zsidóval vándoroltak ki később Amerikába.

Az öregember, Szabó Ferenc uram, már elfeledte az anyanyelvét meglehetősen, alig tudott velem beszélni, de az asszony nyelve még mindig olyan hatalmasan pergett hazai nyelven, mintha egyebet sem tett volna azalatt a harminc év alatt, mint paprikát árult volna a szegedi piacon. Hiába, mégis csak többet ér az asszonyi nyelv!

„Hallottuk ám a nagy veszedelmet, galambom, ide is, ami Szegedet érte, meg bizonyosan Tápét is. Annyit sírtam, édes uram, hogy ökölnyire kidagadt ez a kis látó szemem. Haza akartunk menni, galambom, haza mi, - mert hát rettenetes dolog azt ilyen távolról tudni.”

Lecsillapítottam a két öreget, elmondtam nekik mident, amit tudtam, kiszínezve hatalmasan, hogy mik történnek Szegeden: olyan nagy város lesz az maholnap, mint akár New Yorkból egy darab.

De ez aztán még jobban elszomorította az öregasszonyt. Hogy találja mármost ő meg emlékezetében azokat a helyeket és házakat abban a nagy idegen városban, amelyhez fiatalkori emlékei kötik.

Éjszakára is itt maradtam. Egész éjjel nem hagyott aludni a két öreg.

Kérdeztem tőlük, hogy megy gazdaságuk?

- Mindenütt bajjal, kedves uram! Otthon az az utálatos víz pusztította a termésünket, itt meg azok az utálatos mókusok.

Nagyot sóhajtott.

- Hej uram, csak egy kívánságom lenne már nekem ezen a világon. Mikor föltesznek a Szent Mihály lovára, ha az akkor mint valami táltos megindulna alattam, s meg sem állna előbb velem, - mint odahaza a felsővárosi temetőben.

Mikor másnap elmentem, az öregek úgy zokogtak, sírtak, mint a záporeső.«

A GÖDÖLLŐI PARASZT MEG A KIRÁLY

Mikor őfelsége harmadéve nyáron Gödöllőn volt, vadászat közben elmaradt kissé kísérőitől s látván egy dülőúton kocsija mellett ballagó parasztot, odament hozzá, s az úgynevezett »Avar«-dombra mutatva, kérdé, nem lehetne-e oda valami rövidebb ösvényen jutni. Őfelsége alkalmasint meg akarta előzni társait.

A paraszt nem ismerte meg a felséget, ki könnyű polgári ruhába volt öltözve, s tagadólag rázta nagy bozontos fejét anélkül, hogy csak egyetlen szót is pazarolt volna a feleletre.

E pillanatban sűrű puskalövések hangzottak föl.

- Mi volt ez? - kérdé a király önkénytelen, mintegy önmagától.

- Hát lövések - felelé a paraszt egykedvűen. - A királyék megint itthon vannak.

A királynak tetszett ez a meleg szó, el is mosolyodott rajta a bajusza alatt.

- Nos, és ösmeri kend a királyékat?

- A felséges asszonyt láttam már vagy kétszer, de a férjét még nem. Nagyon keveset élnek együtt, úgy nézem.

- Hát nem tartja azt helyesnek?

- Helyes vagy nem helyes, hanem költséges lehet a két háztartás.

- Ugyan a király nagyon sokat költ? Mit gondol?

- Hát bizony kőthet vagy hatvanezret egy évben.

- Dejszen többet költ az - mondá a király.

- Nem a’ - feleselt a paraszt -, már én csak jobban tudhatom, mint az úr.

- Miért?

- Mert én gödöllői ember vagyok: Fésüs-Katona János a nagy templom mögül.

- És csakugyan nem költ többet? De hát mit csinál akkor azzal a sok millióval?

- Megszedi magát, uram. Úgy tesz, mint a tinnyei jegyző: most, hogy im, halom lett a pénze, megházasítja a fiát s neki adja át a hivatalt, hadd boldoguljon az is.

Őfelsége jóízűen nevetett, aztán kettős léptekkel sietett el az »Avar« felé.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Gödöllőn minden évben tartanak nagy szüretet a királyék is.

Őfelségeik a világért sem mulasztanák el az ősi magyar szokást: szívesen látott vendég ilyenkor a király szőlőiben boldog, boldogtalan, paraszt és mágnás össze-vissza.

De az udvarmesteri hivatal természetesen őfelségeik azon kegyes akaratát, hogy szőlőjükben ott lássák a környék népét, éppenúgy, mint bármily szőlősgazda, kivetkőzteti nemes formájából, mely (érdekességénél fogva szórul szóra közlöm szövegét) következő értesítéssel szokta évenként összehívni a környéket:

»A csász. királyi főudvarmesteri hivatal tudatja a környék lakosságával, hogy (ekkor és ekkor) a király őfelsége tulajdonát képező szőlőkben mindazok, kik tisztességesen öltöznek s kiknek modora kifogástalan, ő csász. kir. Felségeik legmagasabb óhajtásához képest, megjelenhetnek.«

Meg is szoktak jelenni a szüreteken a Podmaniczkyak, Sztárayak, Beniczkyek s a kisebb birtokos dzsentri, sőt nem kis számmal a föld népe is.

A múlt ősszel király és királyné tarackdurrogás közt megjelenvén, midőn előkelőbb szüreti vendégeikkel egy-két szót váltottak sorba, a király egyszerre elmosolyodik s egy öreg paraszt felé tartván, hangosan megszólítja:

- No, Fésüs-Katona János uram, igaza volt, csakugyan én is megházasítom a fiamat... mint a tinnyei jegyző.

[VÁLASZ A SZEGEDI SZÍNÜGY-EGYLET VÁLASZTMÁNYÁNAK]

Budapest, 1881. febr. 14.

Tisztelt szerkesztő úr!

A »Szeg. Napló« vasárnap ideérkezett számában látom a szegedi színügy-egylet egy naiv nyilatkozatát, mely zokon veszi egy kifejezésemet, mely nem éppen hízelgő, csak igazságos.

A választmány ennélfogva azt kívánja, nevezzem meg azokat az urakat, akik személyes indokból szavaznak, s azokat a személyes indokokat is.

Én nem személyekkel foglalkoztam, hanem az üggyel. A választmány téved, ha azt hiszi, hogy nekem nincs jogom az ő működésüket (köztevékenység lévén) megbírálni, és téved, ha azt hiszi, hogy neki joga van ezért engem kikérdezni.

Én joggal mondok mint a tavalyi publikum egy volt tagja véleményt róluk: az lehet alapos vagy alaptalan, de egy jogosult ítélet, - az azonban, ha ők önmagok mondanak önmagokról véleményt - az semmi. Ennek a jogosultságát nem ösmerem el.

Naiv hát nagyon az a sztentori hangnyomat, hogy ez könnyelmű ráfogás, s igen eredeti ötlet kívánságnak, hogy ezt az állítást igazoljam.

Ám álljon ki valaki a független közönségből - értem: intelligens ember, aki ért a dologhoz, s tud okosan írni -, s mondja, hogy állításom rágalom, és küldje azt el nekem Budapestre, ha neki tetszik, mert nem mindennap jutok a szegedi lapok olvasásához, s nem tudhatom, bennök mi áll, szívesen leszek bővebb - bár a nevekre akkor sem terjeszkedem ki, mert biz én nem is igen emlékezem a különben általam mélyen tisztelt színi választmány tagjainak becses neveire.

Én csak eljárásukra és az eredményekre emlékezem.

Fogadja sat.

Mikszáth Kálmán

MIRIÁM

vagy

A SZERELEM ÚTJA

Megfoghatlan, hanem mégis tény, hogy én az emberiségből ahhoz a nemhez vonzódom jobban, amelyikhez magam nem tartozom.

Hanem hát hiába, minden embernek megvannak a maga különcségei és szokásai. Azelőtt is megvoltak, most is megvannak.

Nekem a nőnem az a gyengém. Nekik sokat megbocsátok... mindent, a férfinemnek semmit.

Mióta rájöttem arra a szellemes definicióra, hogy a csók még a matézist is meghazudtolja, az örökkévaló tudományt, mert egyet az egyből kivonva (ahogy azt két csókolódó teszi) marad kettő; - azóta legokosabb dolognak tartom az asszonyokat tanulmányozni. Így még tán lehet belőlem öreg koromra tanult ember!

Öregszem-e már, az ősz szele hűti-e szívemet, vagy a legújabb francia iskola élén Balzac vett-e rajtam annyi erőt, hogy egy idő óta a hervadó nőkért rajongok? A »harminc éves asszony« az ideálom, az arc a hulló rózsákkal, a legnyugvó nap fénye a szemekben, őszi derű a homlokon.

...Egy lehelet a télből, s az ajkak meg lesznek fagyva, az arc meg lesz sárgulva, és színtelen lesz a homlok, hideg a szem. Ez az utolsó napfény éppen olyan gyönyörű, becses, mint az első. A tavasz első napját mámorral szívja be az ember, s az ősz utolsó napját remegve látja lehanyatlani. A közbül eső idő iránt pedig mindenki közönyös.

Ezért állítom föl azt a merész teóriát, hogy két édes szerelem van: az első és az utolsó.

Boldog, aki e kettő valamelyikét érzi, s még boldogabb, aki a kettő valamelyikét bírja.

Egy hervadó asszonynak a legutolsó szerelme, lehet-e ennél érdekesebb? Nem!

Egy címer, melyet fölfelé fordítanak, és senki sem fogja látni többé. Egy könyv, amelynek az utolsó lapjára beírja az ember saját nevét, és azt a könyvet sohasem olvassa el senki többé. Mennyi édes homály, mily rózsaszínű köd...

Hogy visszajutunk apródonként a »gyermekségre«! Valamikor (midőn még olyan epedve szoktuk várni a bajuszt, mint most a Tisza Kálmán bukását) a selyemsuhogás is lázba hozott bennünket, ha mindjárt a nagynénénk szoknyája is az, a fiatal, tizenöt-tizenhét éves leányokat, akik egy korban vannak velünk, kicsinyeljük, szerelmünket rendesen valamely huszonöt-harminc éves hölgy bírja, ki sok fájdalmat okoz azzal, hogy mint gyermekkel bánik velünk, sóhajtásainkat és olvadó pillantásainkat észre nem veszi.

Borzadva gondolok rá, hogy első költői heves szerelmemet anyám egy barátnéja bírta, a derék Franciska néni, (egy kétmázsás szörnyeteg). Isten nyugosztalja meg a haló porában. Végelgyöngülésben halt meg tavaly és a kiscsoltói temetőben pihen. Megnézem a sírját tavaszkor, mert ha az Isten éltet, tavaszra tán eljutok a kiscsoltói temetőbe!

Mikor aztán húsz évesekké leszünk, ez a »lirikus korszak«. Akkor verseket írunk »Hozzá«, és akkor már nagyot változott a világ. Most már csak az üde szépségek tartják bilincsben szíveinket. És ezek többnyire sovány, halovány éteri lények, kik finom összhangban állanak tanulmányaink- és olvasmányainkkal: a »glaükopis Athené«-vel, Azraelével, a »Török világ«-ból, s még egy csomó költői teremtéssel, amik mind rózsabokorban jöttek a világra - vagy legalább fűzfabokorban, amennyiben többnyire csak a költők és írók által megénekelt példányok másolatai gyanánt jutnak szívünkbe.

A huszonöt év körül jön az »izmos szerelem«, melyet okos szerelemnek is nevezhetnék, ha kedvem volna fából vaskarikát csinálni. Ez a »feleség választó« korszak, vagyis más szavakkal: ez a szerelem szokta az embert szerencsétlenné tenni.

No, de ez nem tartozik szorosan a tárgyunkhoz. Egészen más szempontból vesszük a szerelem útját, azt kívánván csupán konstatálni, hogy a huszonöt évtől kezdve az egészen fiatal, tizenhat-tizenhét éves lányok dobogtatják a férfiszíveket; a húszéves nő már »nem mai«, a huszonöt éves meg már »satrapa«, vagy »vén Áspis«.

S minél idősebbekké leszünk, annál elasztikusabb, annál nyúlékonyabb lesz az a tündér-szál, mely szívet szívvel összefűz, s mindég távolabb keresi az ideált - persze lemenő ágon, úgyhogy egészen eljut az ügyetlen, kedves »bakkfisch«-ekhez.

Oh, ezek az aranyos teremtések! Barackvirágszín arcaikkal, búzavirágszín hajukkal, kigörbített cipősarkaikkal, rövid szoknyájukban! Milyen világ ez! Milyen tiszta és bájos kis libák a zöld pázsiton! Egy idilli kép - az égből lelopva.

És azután? Mi jön azután? Feslő rózsabimbók után?...

Megfejthetetlen ugrás - a rózsabimbók után jön a haraszt.

Micsoda bomlott sorrend, milyen rettenetes inkonzekvencia - de hasztalan ellene disputálni; a haraszt következik: a »harmincéves asszony«.

A jóízű haraszt!...

S a haraszt után nem fog következni már többé soha semmi. Ez még az igazán rettenetes a szerelem útjában.

No, hát én már benne vagyok egy év óta a harasztkorszakban, amely után már semmi sem jön, s így jogosult arra, hogy elhiggyem, miszerint mindent tudok, s hogy megírjam a szerelem útját önöknek, akik még semmit sem tudnak, mert a szerelemben, aki mindent nem tapasztalt, semmit sem tud, aki pedig mindent tapasztalt, az még kevesebbet.

Annyi bizonyos, hogy teljes életemben szerencsétlen voltam. Elméletileg mindig a barna nő az ideálom, gyermekkoromtól egész eddig a pillanatig (Febr. 25. Este 5 óra 32 perc), s még sohasem bírtam barna nőbe komolyan beleszeretni. A nemezis szeszélye folytán akaratom ellen mindig a szőke nők sebezték meg szívemet. Összes szenvedéseimet és boldogságomat nekik köszönhetem - pedig elméletben soha ki nem állhattam őket, s azzal a kijelentéssel is halok meg, hogy: a szőke nők nem szépek.

Ha ugyan még meghalok, - és a haraszt után még nem következik valami. Hátha, ki tudja, még egy új világ... a remény hadd legyen örök.

A szerelem útja nem végződhetik be... Ha maga a szerelem végtelen, annak kell lenni az útjának is.

Vagy legalább valami dűlőút vezet még tovább.

Igen, van még egy: a szerelem - a nevekbe.

De ezt már csak mi bolondok, poéták, az írók élvezzük különös kitüntetésből a sorstól, mert rászolgálunk mélyebb érzelmeinkkel. Az Isten ezzel prolongálja a legfőbb jót, fiatalságunkat.

Vékony úrbéri kárpótlás - de én igénybe veszem; ne mondják, hogy volt valamim, amit még el nem tékozoltam.

Igen, a szerelem a nevekbe - ez következik a haraszt után.

Meglátunk egy szép asszonyt, megkérdezzük a nevét, s ő azt mondja dallamos hangon, hogy: »Miriám«.

A Miriámmal azután megösmerkedünk. A férj szórakozott ember, keveset foglalkozik kincsével. A szép asszonnyal annyi mindent összefecsegünk a vendéglőben, a vacsoránál és mindennap jobban megszokjuk itt-ott látni s hallani aprólékos napi történetét.

Ha pedig egyszer elmarad: mindjárt olyan üres a vendéglő, olyan üres az étlap, s olyan ügyetlenek a pincérek... S mindenütt ez az egy név zsong: »Miriám«.

Amint a vágtató fiákerek összerobognak az utcán, mintha abba a taktusba menne ki: »Miriám«...

Amint az ablak alatt tipegő boltőr meg-megkoppantja dárdájával a kövezetet, azok is úgy szólnak, hogy: »Miriám!«

Mindenből a »Miriám« név néz rád, gyöngéden, delejesen, a plakátok betűiből, a »Ruskij Myr«-ből, amely a falon függ.

Miriám, Miriám! Milyen szép név ez! Bizonyisten, szerelmes vagyok ebbe a névbe!

Ebbe a névbe? Csak a névbe?

Ez az, amiről »már« nem merek gondolkozni.

S ez a »nem merek«, az a kőfal a szerelem útjának a legvégén.

»NÔTRE CHER JULES«

A mi kedves Gyulánk! Ki volna más, mint a Gyula, a szerretetrre méltó Gyula, aki megunta a munkát és kinevezte maga helyett külügyminiszternek a Haymerlét.

Ő majd csak úgy odavetőleg fogja diktálni ezután - mint ahogy a Mahomed fehér galambja.

A kedves Gyula, aki még ma is érdekes ember, aki több mint egy évtizedig boldogította Ausztria-Magyarországot s illő, hogy most már a débardeuröket boldogítsa legalább egy télen át.

Igen, ő még mindig érdekes. Göndör hajába csak gyéren férnek be az ezüst szálak. A történelmi nevezetességű haj még mindig majdnem a régi. A termet délceg és ruganyos, és a tipikus magyar arc még mindig olyan, mintha egy »kovácslegényé« lenne és nem egy kovács-majszteré, sőt még kék szemeinek fénye is megvan - s megakad minden suhogó szoknyán.

Legalább, legalább,
Az a híre jár a városban.
A Grenvillei kis kaputól
Le a Blanc-utcai házig...

A nemes gróf egyike a legszeretetreméltóbb komédiásoknak - akiket csak fölmutathat a világ. A »Nőtre cher Jules« a leghazárdabb és legkönnyelműbb játékos mindazok között, akiket valaha ismertünk. S a politika az a hazárdjáték, amiben ő excellált. Az pedig olyan furcsa játék, hogy nem az veszt, aki játszik, hanem az is, aki nézi, aki tűri.

Gyula gróf nem volt szerencsétlen államférfi, mert...

Oh, ez a »mert«.

A történelem szörnyen meg lesz egyszer akadva, mikor a »mert« után oda kell tennie az indokolást.

Az igazán csak esetlegesség, hogy ő nem volt egészen szerencsétlen. Tetteiben nincs meg az okszerűség, sem arra, hogy szerencsés államférfi legyen, - sem arra, hogy szerencsétlen. Az ő tettei meg fogják akasztani a legzseniálisabb elemző főt is, hogy azokról tárgyilagos bírálatot mondjon. Az lehetetlenség.

És ez nem azért lehetetlenség, mintha Andrássy Gyula megfejthetetlen szfinx lenne. Ellenkezőleg, az a megfejthetetlen csak, hogy mi módon volt ő megfejthetetlen... s micsoda neme az optikai csalódásnak, melynek kápráztató ereje alatt őt cselekedni láttuk.

A történelem azt fogja írni róla, hogy nagy szerepet vitt, de mihelyt arra kerül a sor, hogy mi volt ezen szerep lényege - Clio keze megzsibbad s nyíló koszorúját elejti.

Szegény Andrássy! Lesz-e még külügyminiszter? - nem lehet tudni, de hogy kevesebb nem akar lenni többé, az bizonyos.

Ő maga is így szólt egy ismerősömhöz:

- Énrólam már nem hiszik el, hogy közkatona is tudok lenni. Én hát nem is lépek föl képviselőnek a választáskor. Azonban a fiamat, Tivadart, választatom meg Zemplénben.

- Hol van most a fiatal gróf?

- Mármint a fiam? Ő Párizsban van. Nagy örömet okoz nekem őfelőle legújabban az, hogy a Jockey-clubba bevették tagnak.

- Hogyan? Olyan nagy dolog az?

- Képzelheti ön. Titkos golyó-szavazás van. S egy fekete golyó elég, hogy be ne vegyék.

- Azt hát nem tréfadolog megreszkirozni.

- S én annál inkább aggódtam, mert gróf Beust írt nekem s azt a tanácsot adta, beszéljem le fiamat szándékáról, mert nem veszik be, s meglesz a csúfság.

- De hát miért ne vették volna be?

- A dolog igen egyszerű. A párizsiak neheztelnek reám, mert tudják, hogy Bismarck benső barátom. Akadhatott volna egy, akinek ez eszébe jut, s fekete golyóval szavaz.

- Ez igaz. Ha így állnak a dolgok, akkor az eredmény valóban meglepő.

- Na, tudja, a párizsi »Bébé club«-nak sokáig tagja voltam, sőt még most is az vagyok, bár a tagsági díjakat nem fizetem, mert azt írták, nekik nagy megtiszteltetésükre fog szolgálni, ha a nevemet benn hagyom örökké a tagok lajstromában. Nos, a Jockey-club tagjai jobbadán a Bébé club tagjaiból valók, s innen a kedvező eredmény, melynek fölötte örülök, - mert ellenkező esetben szegény Tivadar vigasztalhatlan lett volna.

Szóba kerülvén a gróf lemondása, így szólt:

- Meguntam volt már a sok dolgot, és ott hagytam. Egészségi állapotom is romlani kezdett, megkértem hát a »császár«-t, hogy engem tegyen nyugalomba.

- Tette azt már excellenciád, úgy látszik, azelőtt is.

- Miből gondolja ön?

- Azon entrefilet-ből, mely egyszer lemondásáról a »Pester Lloyd«-ban megjelent.

A »Cousin le roi« elnevette magát.

- Ah, az csak egy tréfa volt - mondá a király cousinja (amely címet most Andrássy az aranygyapjú alapján használja). Egy magyar főúr, akit megnevezni nem akarok (gr. Széchen Antal), gyanús volt előttem, mert sokat járkált a »császár«-hoz, előérzetem volt, hogy állásomra vágyik. - Bizonyos akartam lenni. S midőn ő Bécsből Ausseeba ment, azon szándékkal, hogy másfél évet ott fog tölteni, s ezek szerint búcsúzott el a szociétástól, - kedvem jött egy tréfát csinálni, mely egyszersmind igazolni fogja, ha gyanúm valóban alapos-e. Ekkor bocsátottam nyilvánosságra a kérdéses entrefilet-t lemondásomról. S íme az én emberem futárvonaton sietett vissza Bécsbe.

- Őszintén megvallva a dolgot, excellenciádnak az igazi lemondása sem látszik egészen komolynak.

- Igen, az emberek azt sejtik, hogy én állok a Haymerle háta mögött; pedig ez nem igaz, s egyetlen alapos indok sincs, mely azt támogatná. Mondjon ön, ha egyet is.

- Ott a király fölmentési kézirata, melyhez hasonlót sohasem adtak még a bevégzett szolgálatoknak.

- Hát a Radeczkyé?

- Radeczky más. Egy aggastyán, aki egész életét az uralkodóháznak szentelte, de excellenciád forradalmi ember volt, valószínűtlen tehát, hogy e meleg kézirat csupán a múltat s ne a jövőt is illesse.

- Lehet, hogy igaza van - szólt Andrássy azon mosolyok egyikével, melyek őt oly szeretetreméltóvá teszik.

HELVEY LAURA

Én voltam az, aki egyszer azt írtam Helvey Lauráról, hogy az ördögnek kellene az olyan lány, mint ő, akit már összevissza csókolt... a múzsa.

Most pedig azt mondom, hogy mi az ördögöt írjon arról egy prózaíró - akit már minden költő megénekelt?

Haját, szemét, elegáns mozdulatait, bágyadt mosolyát, kis lábait, sugár termetét, s keskeny, izgékony arcát aranyos kosarába szedte a költészet gyúlékony anyagnak.

Micsoda bókot mondjak én annak, aki a Helikon pézsmás tavaiban fürdik naponta?

Aphrodite hozzá van szokva a hullámokhoz és a mézhez.

*

Hanem Szeged nincs hozzászokva Aphroditéhez. S ha valakinek bókot kell mondani, az Szeged.

Mert bár nem jut eszünkbe megdicsérni soha a berket, hova a csalogány jár - mégis sokszor a berek érdeme az.

Egy idő óta a művészek szeretnek Szegedre járni, mert méltányolni tudják őket. Azon megállapodott, úgyszólván tömör tisztelet és becsülés várja ott őket, mely méltán megilleti a művészt, s mely csak kiváló míveltségi fokon álló népnek sajátja.

Helvey Laurát még nem ismerik Szegeden. De annál inkább ismerik, éspedig hosszabb idő óta Prielle Kornéliát, a szegedi színház tiszteletbeli tagját.

Gondoljanak önök arra az időre, mikor még Prielle Kornéliát csak rövid idő óta ismerték - s önök előtt áll Helvey Laura.

Ennél nagyobb bókot nem mondhattam Helvey Laurának.

És mégsem őt illeti az annyira, mint a nemzetet, mely nagy művészeit folytatásokban láthatja.

*

Helvey Laura már mint színházképezdei növendék kivált egy fejjel társai közül, s azóta, mint a Nemzeti Színház tagjának, egy fokozatos haladás az útja.

De könnyű ott haladni, ahol jázminok nyílnak kétfelől az út mentén. Könnyű azért, mert diadalút: a hódolat jár előtte. Könnyű neki, mert ha elunja a virágillatot, ha a hódolat felé nyújtott kezét elereszti, ha magára marad, akkor ott van a saját szárnya. Ha ráunt arra, hogy menjen, vagy arra, hogy vigyék, fogja magát és röpül.

S mégis ez a haladás nem tarthat már sokáig, - mert közel áll a tökélyhez.

Legjobb alakításainak egyike a Dóra, melyet Szegeden is be fog mutatni. Ezzel tűnt föl Pesten, s ebben ösmerték el legelőször művésznőnek.

Azóta mind-mind nagyobb tért kezd elfoglalni, s ma már a nagy tehetséget és a művészi alkotás erejét senki sem tagadhatja meg tőle.

A fővárosban az ő szereplése óta egy új, terjedő hitvallás van: a Helvey-kultusz. A legmodernebb szekta látható istennővel. (Nincs is szebb dolog a világon, mint a pozitiv.)

Sok szívet összetört, mint nő.

És még több szívet tett épebbé, mint művésznő.

De szerencséje van. A nő által összetört szívek rózsaszín porából a művésznő számára nőttek babérok.

A világ el van fogulva kedvencei iránt. Hibáikat is javukra kamatoztatja.

S ez az elfogultság szépíti meg a világot.

*

A szegediek is bizonyosan el lesznek fogulva Helvey Laura iránt: mert a nő annyira praejudikál a művésznőnek, hogy tisztán ki nem ösmerhetni - mi tetszik jobban benne, ő maga-e, vagy a játéka?

Az ember alig várja, hogy megöregedjék, s csak a művésznőt láthassa...

És mégis sajnálja a leányt is.

E kettős presszió igen zavarólag hat, - de hát már csak nyugodjunk meg benne jámborul.

Még a toalettjeiről is szólanom kellene. A legszebb toalettek, amiket csak valaha látnak a nemzeti színpadon. És mégsem tesz velük hatást.

Mert hát ki venné észre Helvey Laurán a ruhát?

Csak másnap jut eszünkbe, hogy miképpen is volt tulajdonképp öltözve.

Addig, míg a színpadon van, ő maga uralkodik, s semmi egyebet nem lát az ember.

Mikor először láttam életemben a színpadon, azt kívántam magamban, hogy bárcsak egyszer nappal láthatnám.

Mikor az utcán láttam nappal, egyszerre az lett vágyam, hogy bárcsak mindig este lássam ezentúl.

Mikor pedig minden este láttam, azt óhajtottam, hogy bárcsak sohasem láttam volna Helvey Laurát, ha már örökké nem láthatom.

És ebben van röviden benne az ő hatása és arcképe.

LEVÉL A FŐVÁROSBÓL

Vasárnap. Hétfő. Kedd.

Az orosz cár halála nem csinált olyan szenzációt Budapesten, mint gondolni lehetett volna; körülbelül az éjféli órákban terjedt el a hír a lakosság közt, hogy, mint porosz Vilmos mondaná az ő örökös naivitásával: »a nagy kíséret sem ért semmit«, a cár mégis áldozatul esett a nihilista merényleteknek. A szívesen hirdetett frázis, hogy a fölkent királyok élete fölött a mennyei gondviselés őrködik, színehagyottabb lett. Bizony ők is csak emberek, törékenyek és aprók azon erő ellenében, melyet a népek haragja szül.

Szomorú vég egy uralkodóra nézve, ki ilyen szerencsétlen halállal múlik ki, s még e szerencsétlenség sem képes részvétet kelteni iránta a szívekben.

Nagy mozgás és szenzáció csak a börze-körökben volt. Én éppen egy börziáner feleségével diskurálgattam a »Koroná«-ban, midőn az első sürgöny érkezett. Még vagy öt-hat börziáner volt itt a szép menyecske asztalánál kívülem, s többek között a férje, kit a zöld szemű szörnyeteg fojtogat, s Othello óta sohasem volt mása, nincs az az áspis kígyó, amint a feleségét őrzi - s íme, egyszerre jön a telegram s egy szempillantás alatt nem volt ott egyetlen börziáner sem, hanyatt-homlok szaladtak ki arra, ki erre, hogy a nagy eseménynek hasznát vegyék olyanoknál, kik még a dologról nem tudnak. A kis menyecske ott maradt a nyakamon, éjfél táján került vissza nagy nehezen a férje, mialatt bizonyosan csinált egy-két jó »geschäft«-et. A zöld szemű szörnyet legyőzte a sápadt szörny, a Mammon.

Hogy a börzére az első percekben nagy befolyású volt a cár meggyilkoltatása, s hogy ma már egészen a rendes kerékvágásba jutott minden, annak oka az, mert egészséges ésszel nem lehetett elképzelni, hogy a nihilisták minden jelentékenyebb, messzebbre kiható cél nélkül követték el a gyilkosságot.

Pedig - úgy látszik - terv nélküli fanatizmus volt az egész; az elkövetett bűnnek még az a mentsége sem lehet, hogy az milliók voltáért történt, mert a gyenge, beteg cár helyett most egy erős ember kezébe jutott a gyeplő, melynek Oroszországban korbács a neve.

*

Wahrmann Mór képviselő mondta egy ízben: »Egy tulajdonságom van, amit röstellek, pedig még az is fényes tulajdonság, t. i. kopasz vagyok.«