Móra Ferenc

A hatrongyosi kakasok

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-914-6

MOBI ISBN 978-963-387-915-3

TARTALOM

A CSOBÁNCI AGÁR

BODRI GULYÁS
A VIOLA MEG A GABÓ
A MITVISZ MEG A FIAI
ZSEMLYE DADA
TALPAS
GÁBORKA BARÁTAI
ZÖRGŐ ÉS GÖRGŐ
ÉNEK A RÉTESPÁSZTORRÓL
NAGYAPÓ ÁLLATAI
HÉKÁM
A JÉGMACSKA
MICÓKA LABDÁZIK
MIRE ANYUKA FÖLÉBRED...
ELADÓ A CIRMOS
PILLETÁNC
HUPPUJ, MÓRIC MEG A SÁNTA NYÚL
KECSKEBÁL
VOLT NEKEM
ARANYOS ÁGICA

A HATRONGYOSI KAKASOK

BÚBOS ÉS KENDERMAGOS
JÉRCIKE ÚTITÁRSAI
A PÁVA
A HATRONGYOSI KAKASOK

HOMOKORSZÁGBAN

A FÖLDVÁRI HERCEG
HÖRCSÖG GAZDA, ÜRGE MESTER
A NAGYHATALMÚ SÜNDISZNÓCSKA
SÜNDISZNÓCSKA LOVAGOL
HOMOKORSZÁGBAN
ÜRGE BABA
VERSENYFUTÁS
PANNIKA CSIGABIGÁJA
CSUPASZEM, A VILÁGJÁRÓ

A NYUGHATATLAN MÉHECSKE

A LÁTHATATLAN PRÍMÁS
A MÉHEK TROMBITÁSA
A NYUGHATATLAN MÉHECSKE
TAMÁS ÚR KOSZTOSAI
A PÉCELI SZÚNYOGOK
A FŰZFAHEGYI EZERMESTER
MINDENFÉLE MESTEREK
A MI PÓKUNK

A GAVALLÉR ZSIRÁF

A KÉMÉNYSEPRŐ ZSIRÁFOK
A GAVALLÉR ZSIRÁF
A PATKÓ
VIRGONC
A MEDVE

A DARAZSAK PANDÚRJA

SÓLYOM VITÉZ
A CSÓKAI CSÓKA
HARKÁLY MESTER SZERENCSÉJE
AZ EGYSZERI SZARKA
MADARAK ISKOLÁJA
A FECSKÉK
A RADNÓTI FECSKÉK
A GÓLYAFÉSZEK
CSÍKI SZŰR
BÚCSÚZIK A RIGÓ
A DARAZSAK PANDÚRJA
A CINEGEFÉSZEK
A CINEGE CIPŐJE

A CSOBÁNCI AGÁR

BODRI GULYÁS

Katlant se látni az ötömösi pusztán, nemhogy kéményt, mégis úgy füstöl a leveg ő, hogy szinte kéklik. Katlan ide, katlan oda: mégiscsak nagy tűznek kell ott égni valahol. Nemhiába mondja azt a példabeszéd, hogy minden füstnek tűz az anyja. Van is ott tűz olyan, hogy akkor is észreveszed, ha nem akarod. Úgy fűt a nap az égen, hogy majd lángot vet bele a föld. Hiába mondja neki az ürge, hogy hagyjon egy kicsit télire is a tűzrevalójából, nem ér annak a szép szó semmit. Az is lehet, hogy nem hallatszik föl odáig az ürgeszó, más szó meg nem hallatszik így delente a pusztában. Még a tücsök is leteszi a hegedűjét az avarba. Azt mondja, bizony nem bolond ő, hogy ingyen muzsikáljon, mikor úgyse hallgatja senki. Nem ám, csakugyan nincs a gulyának semmi kedve a muzsikaszóhoz. Nem valami táncos kedvű teremtés a marha amúgy se, most meg semmi mozoghatnékja sincs neki. Olyan lustán hever az egész gulya, hogy messziről azt gondolná az ember: nini, milyen sok fehér vásznat kiterítgettek száradni ezek az ötömösi asszonyok!
No, azért se gondol az ember ilyent se messziről, se közelről. Mégpedig azért nem gondol, mert nincs egy teremtett lélek az egész határban. Az is elkívánkozik innen, aki volna: a Marci gulyás. Lobogó ingujjával nem győzi törülgetni a verejtékét, a feje is szédeleg, az álom is kerülgeti, ő bizony hever egyet a cserény hűvösiben, gondolja magában. A királynak sincs ilyen melege a márványpadlós szobájában, mégis bizonyosan szundít egyet ilyenkor az aranyos subáján. Márpedig Marci gulyás van akkora úr az ötömösi pusztán, mint a király a maga várában.
Az ám, Marci gulyás, de ki tartja szemmel a gulyát, ha te behunyod a magadét? Nem kezes bárány a szilaj gulya, könnyen nekibogárzik, egyet gondol, s úgy szalad szét a világba, hogy meg se áll a széléig.
Mind igaz ez, de az is igaz ám, hogy Bodri kutya is van a világon. Márpedig a Bodri kutya nem azért kapja a drága jó krumplis tarhonyát, hogy csak úgy hiába lógassa a nyelvét. Meg is kell azért szolgálni emberséggel.
- Héj, Bodri! - parancsolja elő hű szolgáját Marci gulyás.
Bodri nem is kéreti magát, tudja jól, mi a kutyakötelesség. Odaugrik a gazdája elé, s le nem veszi ragyogó szemét annak mutatóujjáról, ahogy kiadja neki a parancsot.
- Ide fülelj, Bodri! Én bemegyek a cserénybe, te itt maradsz a gulyánál. Vigyázz, hogy hiba ne essék. A Kormos bikára különös gondod legyen, mert tudod, hogy az könnyen megvadul.
Ezzel Marci gulyás beballag a cserénybe, Bodri kutya pedig átveszi a kormányt. Olyan kevélyen sétálja körül a nyájat, mint aki tisztában van a hatalmával. Ő most a számadó gulyás, ő most az öregbojtár: nem is történhetik most semmi galiba Ötömösön.

Ni, hogy utasítja rendre a kisborjút, amért olyan keservesen megrázta a kolompját! Bizonyosan bögöly bújt szegénykének a fülébe. Mindegy az, azért nem szabad mindjárt teleharangozni a pusztát.
- Eh, eh - mondja neki a Bodri szelíden. Elég az a kisborjúnak így is, szegény tán a nyelvét is lenyelte ijedtében. Bezzeg, ahogy a Kormos bika megrázza a fejét, annak egyszerre a fülébe ragad Bodri.

- O-hó, o-hó, o-ho-hó!
Kormos bika is egyszerre megadja magát a hatalmas Bodri gulyásnak. Nem is lehet azzal kötözködni, aki olyan könnyű helyen tartja a fogait.

Fönt a reszket ő légben kiterjesztett szárnnyal szitál a kánya. Egeret lesne a jámbor, de nem lát. Bezzeg meglátja őt a Bodri gulyás, s köszönti is illendően:
- Ham, ham, ha-mamamam!
Odább röppen a kánya, Bodri gulyás éberen néz utána, mikor aztán belevesz az ég peremébe, akkor ő is megnyugszik. Fölszalad az árvalányhajas homokbucka hegyibe, elnyújtózik az aranyszín homokon, okos fejét ráhajtja a két első lábára: mintha csak trónusból vigyázna a gulyára.
Néz, néz maga elé Bodri gulyás, addig-addig néz, hogy egyszer csak elhomályosodik a szeme. Mintha őszi ködben csavarogna a nyárfaerdő szélében, még a hulló levelek zörgését is hallja, még a nyulat is látja, ahogy kiugrik a bokorból. Utána, Bodri, utána!
Már éppen fogná is a fülit, mikor egyszerre csak tű szúródik a bundájába. Nem is egy, hanem száz, nem is száz, hanem ezer.
- Au-jau-au-u-u-u! - ugrik föl Bodri gulyás a darázszsombékról, amire vigyázatlanul rátelepedett. Rázná le magáról a tenger darazsat, de mentül jobban rázza, annál többen vannak azok.
- Bunda, bunda, bunda, Bodri, hogy a bunda? - dongják mérgesen a fullánkos darazsak.
- Nem adom, nem, nem, nem! - bömböli keservesen Bodri gulyás, s nagy ijedten leugrik a dombról a gulya kellős közepébe, ott is a Kormos bikára, annak is éppen a nyakára.
Nem is kellett egyéb a gulyának. Szaladt szét a jószág, ahány, annyifelé. Mire Marci gulyás rémülten odaugrott a cserényből, nem talált egyebet a Bodri gulyásnál. Az is bújt volna már a föld alá is nagy szégyenében - odavan a gulya, oda a becsület!
Föltetszett már a hold is, mire Marci gulyás három határból összeszedegeti a gulyát úgy-ahogy, felit feliből, felit harmadából. Éppen vacsorára járna az idő, de hiába mosolyog a bogrács Marci gulyásra a szolgafáról: nincs kedve tüzet rakni alája.
Szegény Bodri gulyás, attól félek, neked karikás ostorral főzik ma a vacsorát!

A VIOLA MEG A GABÓ

Olyan nagy ozsonna készült minálunk tegnap délután, hogy olyant még a mesében is csak ünnepnapon hallani. Csengett a mozsár, csikorgott a kávédaráló, harsogott a reszelő, csattogott a habverő, csörgöttek a kanalak, zörgöttek a csészék. Ahogy kiugrottam a konyhára, ijedtemben-siettemben úgy beleütöttem a fejem a szemöldökfába, hogy még most is sajog.
- Jaj, Panka lelkem - szólok oda a katlan mellé -, tán a tatárok jönnek? Panka lelkem úgy bele volt melegedve a főzésbe-sütésbe, hogy se hallott, se látott. Lekvárkeverő nagy fakanalat szorongatott a csöpp markában, azzal keverte volna a rántást a gyűszűnyi cseréplábasban. De hogy az a gonosz kanál nem akart szót fogadni, megharagudott Panka lelkem, s akkorát koppantott vele a lábasra, hogy egyéb se maradt belőle, csak a három lába.
- Jaj - mondom -, oda van a rántás, nem eszünk lebbencslevest!
Erre már Panka is elnevette magát. Csípőjére rakta a kezét, ahogy gazdasszonyhoz illik, s megrázta a kötője pántlikáján a kulcsokat.
- Kis baj nem nagy baj. Lesz itt mit enni a vendégeknek, mert csak lé van hatvanféle.
- Mi rotyog abban a csorba fazékban?
- Tengeri herkentyű, parancsol belőle?
- Köszönöm alássan, inkább abból, ami abban a lyukas tepsiben sistereg.
- Pipiske-csipogás. Szolgálhatok vele?
- Nem élek én azzal, galambom, inkább azt kóstolnám meg, ami ebben a feneketlen tálban le van takarva.
- Szitakötő-zümmögés. Meg tetszik ízlelni?
- Nem vagyok én ilyen finom ételekhez szokva. Jó lesz nekem az a szelet sonka is azzal a vajas zsemlyécskével.
- Fügét adok akár egy zsákra valót - billegtette felém Panka a rózsás hüvelykujját
-, de más egyébbel nem szolgálhatok. Gazdája van már itt mindennek. Lesz vendég, csak ennivalóval győzzem.
- Kik lesznek a vendégek, ha szabad kérdeznem?
- Csupa híres leventék, csupa előkelő asszonyságok. Itt lesz a Paprika Jancsi, a porcelán kéményseprő, a bádoghuszár, a törött nyakú bábu, a bőrlábú Trézsi, az üvegszemű Kata.
- No, ez takaros kis társaság lesz. Jó étvágyat kívánok - búcsúztam el a kis gazdasszonytól. Hanem ahogy be akarom csukni magam után az ajtót, kiugrik ám a küszöbön a Gabó cica, egyenest odagurul a Panka lábához.
- Isten megáldjon, aranyos gazdasszonykám, engem vagy látsz többet, vagy se.

Panka összecsapta a két kacsóját.
- Hát téged mi lelt, te buksi? Tán meghúzták a farkad az egerek?
- Hiába csúfolódsz, úgyis csak elbujdosok én ettől a háztól.
- Hát aztán hová mennél, cica-mica?
- Nagy a világ, majd csak elleszek benne valahogy. De ennél a háznál nem maradok tovább, ahol még arra se tartanak érdemesnek, hogy meghívjanak egy kis ozsonnára.
- Sebaj, ha csak az a baj - nevetett Panka -, ne félj, Gabó, nem maradsz te el arról. Te leszel a kukta, te hordod be az ételeket a híres leventéknek, előkelő asszonyságoknak.
No, ebbe Gabó is megnyugodott, de bezzeg előugrott ám a Viola kutya a fáskosár mögül. Haragosan rántott egyet a Panka kötője szélén.
- Hát csak mindig a Gabó a kedves, ugye, kisasszonykám? Az öreg Viola mintha nem is volna. Ha nem tetszik, keress más gazdát, szegény pára! Föl is út, le is út
- miért nem tudsz olyan szépen hízelegni, mint az egerek pandúrja? Panka megsimogatta a Viola bozontos fejét.
- Csitt, öreg, van énnekem gondom terád is. Te leszel ma nékem az udvari inasom. Bent lesz a helyed a vendégek körül. Tányért váltani, kést, villát törülni: az lesz a te dolgod.
Összevicsorgott erre a Gabó meg a Viola. Haragjukban mutogatták-e a fogukat vagy örömükben, nem ért rá megkérdezni tőlük Panka, mert éppen érkeztek a vendégek. Úgy siettek, mind letaposták egymásnak a sarkát, s alig győzte őket vidám köszöntéssel fogadni a Viola meg a Gabó.
- Hozta a jégeső az urakat!
- Hordja el a szél az asszonyságokat!
Csak az a szerencse, hogy az urak és az asszonyságok nemigen értenek a Viola meg a Gabó nyelvén. Nagy meredten bámultak maguk elé, hajlongtak jobbrabalra, de meg nem mukkantak volna semennyiért se. Ahogy betessékelték őket a szobába, úgy megilletődtek a terített asztal körül, hogy le se tudtak ülni, míg Panka bele nem igazította őket a bársonyszékekbe. Legtöbb baj volt a kéményseprővel, aki se a papucsát, se a létráját nem akarta odakint hagyni az előszobában. Végre is létrástul, papucsostul kellett az asztalhoz ültetni.
- Látszik a jámboron, hogy sohse járt még ilyen úri társaságban - morog a Viola. Mikor aztán mindnyájan letelepedtek, Panka kevélyen kiáltott ki az asztalfőről a konyhába:
- Kukta! Első fogás: tengeri herkentyű!
Gabó behozta a csorba fazekat, Viola odatette az asztal közepére, Panka pedig nyájasan kínálgatózott:
- Lássanak hozzá. Tessék, egyék, nem lesz egyéb.
A vendégek azonban bizonyára jól körülnéztek a konyhán, mert az első fogásnak nemigen volt kelete.
- Kukta! Második fogás: pipiske-csipogás!
Gabó beadta a lyukas tepsit, Viola odaillesztette az asztal közepére, Panka pedig biztatta a kedves vendégeket:
- Tudom, ilyenbe még nem ütötték a nyelvüket!
Bizony most se igen ütötték, Panka újra kiadta a parancsot:
- Kukta! Harmadik fogás: szitakötő-zümmögés.
Gabó beadta, Viola föltette az asztalra a feneketlen tálat. Nemhiába volt feneketlen, ezt már üresen kellett visszavinni. Panka nem tudott hova lenni örömében.
- Kedves egészségükre kívánom az ebédet, örülök, hogy így eltaláltam a szájuk ízit. Most már majd magam is harapok valamit. Kukta, hozd be azt a sonkaszeletet azzal a vajas zsemlyécskével!
Viola elhajította a kezéből az asztalkendőket, amiket éppen össze akart hajtogatni.
- Majd én is segítek behozni a sonkát meg a zsemlyét - ajánlkozott nagy készségesen, s azzal kiugrott az ajtón.
- Hol vagy, kukta? - csaholta dühösen, ahogy körülnézett a konyhán. A kukta bizony fönt ült a katlan tetején, s vígan nyalogatta a szája szélét, lekiáltott a Violára:
- Jó volt!
- Mi volt jó?
- A sonka meg a zsemlye.
- Hát nekem mit hagytál belőle?
- A helyét - mondta a Gabó nevetve.
Viola fölugrott a katlanra, megfogta Gabónak a fülét, a Gabó pedig pofon körmölte a Violát. A Gabó miákolt, a Viola vonított, a vendégek megrémültek, de úgy, hogy azt nem lehet kimondani. A babák úgy megcsóválták a fejüket, hogy máig sem lehetett őket megállítani, a Paprika Jancsi elkezdte a cintányért csattogtatni, a bádoghuszár kirántotta a kardját, csak az a szerencse, hogy a kard beleakadt a kéményseprő létrájába. Tudom, máskép lett volna olyan csetepaté, hogy olyat még nem látott a világ.
Panka pedig mit csinált volna egyebet, bejött hozzam sírva-ríva panaszkodni a Gabóra meg a Violára. Majd ellátom a bajukat mindjárt, hanem azt minden kis gazdasszonynak ajánlom, hogy kutyára, macskára ne bízza a tálalást.

A MITVISZ MEG A FIAI

Mitvisz a mi öreg ház őrző kutyánknak a neve. Ezt a nevet még kölyök korában kapta. Nagyon játékos kiskutya volt. Hol egy göröngyöt, hol egy csutkát kapott a szájába, és büszkén körülszaladozta vele az udvart.
Ilyenkor mindig azt kérdeztük:
- Ugyan mit visz már megint ez a bolondos kutya?
Így aztán mi is megszoktuk, ő is megszokta, hogy Mitvisznek hívják. Mitvisznek a három kisfia is csakolyan játékos volt, mint ő. Ha jókedvük volt, majd fölfordították a házat. Azért túl is adtunk rajtuk. Egyiket az alsó szomszéd vitte el, másikat a felső, harmadikat kivitték a tanyára birkát őrizni. Szegény Mitvisz akkoriban nagyon búslakodott a fiai után. Egy hétig se nem evett, se nem ivott, csak szűkölt, és ide-oda szaglálódzott az udvaron. Kereste a fiait.
Azóta azonban eltelt egy esztendő. Tegnap véletlenül találkozott a négy kutya a kapunkban.
No, az nagyon különös találkozás volt. Mitvisz szétvetette a négy lábát a küszöbön, felborzolta a szőrét, kivicsorította a fogát, és azt mondta:
- Brr, brr... kifele, kifele, kifele!
- Ejnye, Mitvisz - szóltam oda neki -, hát nem ismered meg a fiaidat?

ZSEMLYE DADA

Panka éppen az Ili baba hosszú aranyhaját fésülgette, mikor feje fölött a kakukkos óra kis házikójából kiugrott a kakukkmadár, s elkiáltotta magát:
- Kakukk... kakukk... kakukk...
- Egy... kettő... sok - olvasta Panka a kakukkszót, s egyszerre eszébe jutott neki, hogy mindjárt itthon lesz anyu, anyunak pedig az lesz az első szava: „No, virágszálam, megöntözgetted-e már a kertben a többi virágokat?”
Pankának nagyot dobbant a kis szíve erre a gondolatra. Ez a haszontalan Ili baba egész délután nem eresztette ki a virágokhoz, s még most se akarja kiereszteni. Beszélni ugyan nem tud ez az Ili baba, de nagy, kék szemét olyan kerekre tudja mereszteni, hogy azt csupa szomorúság látni.
- Mármost ki vigyáz énrám, ha te itthagysz, Pankám? - Ezt kérdezi az Ili baba kimeresztett két szeme.
Bizony ezt Panka se tudja, s legjobban szeretné Ili babát levinni a kertbe, ha attól nem félne, hogy besározza odalent az apu nyakkendőjéből készült selyemtopánkát.
- Csak jobb lesz neked szépen lefeküdni - mondja neki utoljára, s elbontja a kis babaágyat, megigazítja a gyöngyvirágos kis párnát, s ráfekteti Ili babát.
- Így ni, baba - gügyög neki szeretettel -, hunyd be szépen a szemedet, s vigyázz, hogy le ne rúgd magadról a paplant.
No, attól nem kell félni. Ili babának nem szokása a rugdalódzás. Olyan szófogadó teremtés inkább, hogy ahogy lefektetik, mindjárt befogja a szemét, s egyszerre úgy alszik, mint az édes tej. Panka szinte el se hiszi ezt a nagy álmosságot.
- Attól félek, Ili baba, te csak tetteted magadat - fenyegeti meg ujjacskájával -, s ahogy én kimegyek, mindjárt kiugrasz az ágyból. Ejnye, de csak jó volna, ha ez a kakukkmadár tudna rád vigyázni!
A kakukkmadár azonban a világért ki nem jönne most a házikójából, s Pankának már könnybe lábad a szeme kétségbeesésében, mikor begurul az ajtón a nagy fülű Zsemlye kutya.
- Ejnye, de jókor jössz, Zsemlye - ugrik elejbe Panka -, van-e kedved dajkálkodni? A Zsemlye kutyának most nyilván nincs kedve dajkálkodni, mert nagyon kelletlenül morogja el magát:
- Brrr, brrr!
- Bér, bér? - érti el Panka a kérdést. - Minden csirkecsont a tied lesz estére, Zsemlye. A Mica cica egy harapást se kap belőle. De aztán jól gondját viseld ám az Ili babának!
Zsemlye kutya okos szemét rámereszti kis gazdasszonyára, s ahogy az kimegy a szobából, lehever a babaágy mellé, s elnézegeti nagy ásítozva az Ili babát. Takaros kis teremtés, az bizonyos, csak az a kár, hogy nem olyan szép hosszú az orra, mint az övé.

„Ejnye, megnézem, a füle van-e akkora, mint az enyém” - gondolja Zsemlye, s felemeli a lábával szép csendesen az Ili baba fejecskéjét. Az ám, de Ili baba abban a pillanatban kinyitja szemét, s olyan hegyesen néz, akár a vasvilla.
- Eh, eh, Ili baba - dörmög rá Zsemlye -, hunyd be csak megint a szemedet! Azzal visszanyomta a fejével a babát a párnácskára úgy, hogy az be is fogta a szemét, de a karja kicsúszott a csipkepaplan alól.

- Ejnye, de sokat izeg-mozog ez a kis ostoba! - mordult el Zsemlye bosszúsan, s visszaigazította a karocskákat a paplan alá, de abban a percben megint kipattant a baba szeme.

De most már igazábul megharagudott ám a Zsemlye.
- Micsoda? - vicsorgatta a fogát a babára. - Te még csúfolódni mersz az öreg dadáddal? - Azzal úgy ütötte képen szegénykét a lábával, hogy menten lebukott az ágyról.

- Forgó, morgó, vigyorgó! - toporzékolt a Zsemlye, s fölkapta lábánál fogva Ili babát. Ürgette-forgatta, rázta, rázta szegénykét, míg csak bele nem vágta az ágy sarkába a fejét, de úgy ám, hogy menten kettérepedt. No, erre bőszült ám még föl igazán a Zsemlye! - Micsoda? - sivalkodott mérgesen. - Most meg már akkorára tátod a szádat, hogy a füledig ér?! Megállj, majd megtanítalak én téged mindjárt! Most meg a hajánál fogva kapta föl az istenadtát, s úgy rázta a foga közt, hogy csak úgy csattogott szegénykének a két lábacskája, ahogy egymáshoz verődött. - Lefogod-e már a szemedet? - visítozott javában, amikor Panka belépett nagy sikoltozva:

- Mit csináltál a babámnak, te gonosz jószág?
- Elaltattam - vigyorgott vissza Zsemlye kevélyen, hogy valahány foga van, mind kilátszott.

Panka azonban olyan haragosan kapta el ő az apu kampós botját, hogy Zsemlye dada jobbnak látta kiosonni a szobából, de még az udvarról is. Kiült a ház végére, s lehajtotta a fejét a két első lábára.
- Úgy látom, itt már kitelt az esztendő - mondta szomorúan. - Pedig most már egész beletanultam a dajkaságba.
Aki valami ügyes dajkát keres a rossz babája mellé, fogadja meg a Zsemlye kutyát.

TALPAS

Talpas mindig azt tartotta, hogy ő a legnagyobb úr a tanyán. Tyúk, macska, kismalac, mind eltakarodott az útjából, ha neki sétálhatnékja támadt az udvaron. A verebek rá nem mertek szállni a kerítésre, ha az ő haragos morgását hallották. Még a kakasnak is torkán akadt a kukorékolás, ha Talpas kidugta a fejét az óljából. Pedig - tréfa ide, tréfa oda - annak már csakugyan valakinek kell lenni, akitől még a kakas is megijed. Hanem csuda történt valamelyik reggel, ahogy a Talpas körüljárta a birodalmát. Tyúk, macska, kismalac ügyet se vetett rá. A verebek olyan bátran csipogtak a sövényen, mintha Talpas nem is volna a világon. A tarajas kakas pedig nemhogy fölszállott volna a kerítés tetejére, hanem leugrott a szemétdomb tövébe, s akkorát kukorékolt, hogy csak úgy reszketett bele a szakálla:
- Kukorikú, híres Talpas, a te neved most már: hallgass!
Talpas a fogát vicsorgatta. Aligha meg nem szabta volna a kakasnak a gúnyáját, ha elő nem ugrik a ketrec mögül valami, amilyent ő még sose látott. Egy nagy fehér madár, földig ér a kékbe úszó haragos-vörös szakálla, piros a sapkája, mérges a nézése, goromba a köszöntője:
- Úr a pulyka, rudrudrud! Talpas kutya rút, rút, rút!
Még ilyet senki sem mert Talpasnak mondani. Még hogy ő rút volna? Akkora szeme van, mint egy kávéscsésze, olyan foga, hogy a vasat elharapná, a farka valóságos lobogó. A bundája úgy ki van cifrázva bogánccsal, hogy alig látszik a szőre. Nincs ilyen derék kutya az egész határban.
Se szó, se beszéd, nekiugrott Talpas a pulykának. Bizonyosan megrázta volna a szakállát, de a pulyka kinyújtotta hosszú nyakát. Mire Talpas úgy megijedt, hogy hármat is lépett egyszerre visszafelé.
Lett erre olyan kacagás az udvaron, hogy tán még most sincs vége. Még az öreg eperfa is olyanformán integetett leveletlen ágaival, mintha azt akarta volna mondani:
- Oda van a becsület, Talpas. Megijedtél a pulykától.
Szegény Talpas nagyon elszégyellte magát. A tanya végében folyik a Tisza, lekullogott annak a partjára, és ott tűnődött sokáig, mitévő legyen.
Ahogy ott töprenkedik, arra ment egy szénásszekér. Talpas gondolt egyet, fölkerekedett, megindult a szekér után. Ahová az megy, oda megy ő is, ha a tanyán már nem lehet maradása.
Mivel pedig a szekér a városba ment, Talpas is ment a városba. Nagyon tetszett neki a sok kőház, a szép sima aszfalt, ahol nem sárosodik be a láb, a boltok nagy tükörtáblái, amelyekben csupa Talpasok látszottak. Az egyikkel meg is akart barátkozni. De ahogy közel ment hozzá, a boltból kidugtak egy seprűnyelet, s úgy orron ütötték vele, hogy eljajdította magát:

- Brrr, de barátságtalan nép lakik ebben a városban!
Délfelé megéhezett. Elment a kedve, amikor arra gondolt, hogy otthon a kis gazda keresi már azóta a vízbe mártott jó kenyérhajával. De hirtelen nekividámodott, mert valami henteskirakat elé ért. Olyan kolbászok mosolyogtak felé, amilyenről a tanyán még csak nem is álmodott.
- Hopp-hupp, egye meg a kenyérhajat a pulyka, nekem jó a kolbász is! - Azzal nekiugrott a kirakat üvegének.

Bele is ütötte a fejét, hogy csak úgy koccant. S még rá se ért gondolkodni, hogy mi történt, már akkor cirógatta a bundáját egy fehér kötényes ember egy hajló nádpálcával.
- Nézd, milyen tolakodók ezek a csavargó tanyai kutyák! - Talpas úgy elszaladt, hogy meg se állt a hetedik utcáig. Alig lihegett már, a nyelve lógott, a lába reszketett. Majd elepedt egy ital vízért, de a városban nincsenek olyan tócsák, mint odakint, azon az áldott tanyán.
Csak legalább pihenhetne egy kicsit. De valahány inasgyerek meglátja, mind megkergeti. Hej, micsoda heverés esnék most otthon a szalmás istállóban! Estefelé kiért a Tiszához. Erre már nagy csend volt, házak nincsenek, hó borított mindent. Talpas szinte azt gondolta, kint van a tanyán. Kapta magát, elnyújtózott a hóban, ráfektette nagy buksi fejét a két első lábára. Elaludt, s álmában otthon járt a tanyán. Kergette a verebeket, sütkérezett a ház napos oldalán, s várta, hogy mikor szólítja vacsorához Janika, a kis gazdája.
- Talpas, Talpas, gyere ide, öreg kutyám! Talpas, kedves Talpas - csengett egy örvendező gyerekhang a holdfényes éjszakában.
Talpas fölneszelt a hívogatásra, körülnézett nagy álmosan. Most hitte még csak igazán, hogy álmodik. Egy nagy jégtáblán találta magát, amely közel a parthoz csendesen úszogatott lefelé a Tiszán. A parton pedig ott állt Janika, a kis gazda, a kezében meleg cipó, a száján hívogató szó:
- Ugorj ki, öreg Talpas! Hol bujdokoltál egész nap?
Talpas egyszerre tisztában volt vele, mi történt. Mikor kimenekült a városból, észre se vette, hogy a Tisza jegén vackolt meg magának a hóban. Addig, míg aludt, megindult vele a jég, s hazavitte a tanyára.
Jaj, csakhogy itthon van még egyszer! Álmában se megy többet a városba, inkább megosztozik a fehér pulykával az uraságban. Hanem az a fehér kötényes városi ember vigyázzon magára, hogy valahogy erre a tájékra ne kerüljön, mert bizonyosan megemlegeti a napot, mikor a Talpassal találkozik!

GÁBORKA BARÁTAI

Gáborka, az új mosóasszonyunknak a fia lehet olyan háromesztend ős. Tegnap jött először a házunkhoz. Azaz nem is jött szegényke, mert az édesanyja hozta az öliben. Meg is pirongattam érte, ahogy megláttam,
- Nem való már az ilyen nagy legényt ölben hordozni - mondtam neki. - Eljár már ez a maga lábán is, igaz-e, kis huszárom?
Kis huszárom nem szólt semmit, csak nézett rám a búzavirágszemével, hanem az édesanyja azt mondta csendesen:
- Gáborkának nincsen lába.
- Gábojkának nincsen jába - mondta utána a gyerek is, de ő már nevetett is hozzá. Piros szájacskájából kivillantak rizskásafogai.
Megállt a szívem verése, ahogy a fiúcskát kibontotta az édesanyja a nagykendőből. A lábacskái csakugyan föl voltak zsugorodva.
Az asszony megijedt, hogy olyan egyszerre elszótlanodtam. Sietett szétteríteni a nagykendőt az akácfa hűvösében, s gyöngéden ráültette Gáborkát.
- Ne tessék félni - nézett rám félénken -, jó gyerek ez nagyon, nem aggat a munkámban. Felé se kell néznem délig, úgy eljátszogat itt egy ültő helyében. Azzal már ment is a mosókonyhára, csak éppen megveregette még a gyerek gömbölyű képét, és a kezébe nyomott egy száraz zsemlét.
Majd én vigyázok inkább Gáborkára.
Befordultam a szobába székért. Ugyancsak siettem vele kifelé. Az ablakon keresztül láttam, ahogy a Talpas kutya odacammogott a kis nyomorékhoz. Megijedtem nagyon, mert barátságtalan teremtés ez a mi öreg Talpasunk. Még engem is megugat, ha rosszat álmodott.
- Talpas, ide gyere! - kiáltottam rá szigorúan.
- Tajpas, ide gyeje - kacagott a gyerek, s hozzáhajította a zsemlét a kutyához. Talpas meghökkent egy kicsit. Megállt, felém fordult, aztán megcsóválta bozontos fejét, és a szájába vette a zsemlét.
- Teszed le, Talpas! - parancsoltam neki.
Talpas haragosan rám mordult. Azt hiszem, azt mondhatta kutyául:
- Nem hallgatsz, te ember! Jobban tudom én, mint te, hogy mit kell csinálni. Azzal odaballagott a gyerekhez, és az ölébe ejtette a zsemlét. De már akkor szaladt is visszafelé, s barátságosan rávihogott a fiúra.
- Vágd hozzám megint, Gáborka! - mutogatta nagy fehér fogait fekete ínye mögül.

A gyerek pedig megértette a vén jószág beszédét. Vígan tapsikolt két kis kacsójával, és megint elhajította a zsemlét. S ahányszor elhajította, a Talpas mindig visszavitte hűségesen.
Utoljára is a gyerek unt bele a játékba. Csöpp kezével megrántotta a Talpas két nagy fülét, és nagyot lökött rajta.
- Csúnya Tajpas! A Talpas még ezért sem haragudott meg. Eltátotta a száját, és nagyot ásítva végighevert a kendő szélén. - Jó, jó, Gáborka, azért én mégiscsak melletted maradok - pislogott a gyerekre a félig lehunyott szemével. Pörge bajuszú pille suhant el a gyerek szöszke feje fölött. A szárnya tele volt virágporral, látszott rajta, hogy a mézesboltban járt. - Jepke! - tekintett föl rá Gáborka, s nekem megint elszorult a szívem. - Istenkém, mért nem kergetheti ő is a pillét, mint más gyerek! - sóhajtottam el magam.

Abban a percben kinevetett egy elszabadult napsugár a felh ők alól, s rátűzött a Gáborka aranyhajára. Nem tudom, azt nézte-e a pillangó árvalányhajnak, vagy a szemét nézte búzavirágnak, de egyszerre lecsapott, és körülröpdöste a Gáborka fejét.

A napsugár egyszerre beragyogta az én szívem is.
- Ha Gáborka nem mehet a pillangó után, a pillangó keresi föl Gáborkát. És aztán fölkereste a cserebogár is, a katicabogár is. Jöttek a hangyácskák is, és kértek tőle zsemlemorzsát. Nagy fejű tücsök kidugta a fejét a tücsökpalotából, s ahogy meglátta Gáborkát, mindjárt elővette a citeráját. Cinege szállt az akácfára, és ahogy Gáborkát meglátta, mindjárt megszólalt:
- Gyerre, gyerre, gyerre!
- Merre, merre, merre? - tudakozódott egy másik cinege a háztető szélén.
- Erre, erre, erre! - hívogatta az akácfás cinege. - Gyere, meséljünk valami szépet ennek a szegény Gáborkának.
És valami szépet mesélhettek neki, mert a Gáborka szeme úgy fénylett örömében, mint a csillag. És annyit tapsikolt a két kis madárnak, hogy utoljára belefáradt. Szöszke fejét ráhajtotta a Talpas kócos bundájára, és nem telt bele három cinegeszó, már akkor aludt, mint a tej.
És akkor egyszerre elhallgattak a cinegék. A tücsök is letette a citerát, és még a hangyácskák is abbahagyták a morzsahordást, hogy föl ne ébresszék a kopogásukkal Gáborkát. És akkor az öreg akácfa sóhajtott egyet, és behavazta szép fehér virágjával a gyereket. Mintha csak azt akarta volna mondani:
- Látod, Gáborka, én is barátod vagyok!

A CSOBÁNCI AGÁR

Nagyon szép ebállat volt a csobánci agár. Hegyes a feje, hogy t űbe lehetett volna húzni cérnának. Karcsú a dereka, mint a keszegé, hosszúk a lábai, hogy elfáradt, míg végignézett rajtuk. A szeme, igaz, hogy kisebb volt a kávéscsészénél, de bezzeg akkorára nyúlt a füle, hogy paplan helyett használhatta, ha fázott. Ebből is láthatjátok, hogy milyen szép jószág lehetett a csobánci agár. Szép a szépség, szép, de mégiscsak többet ér egy tarisznya szépségnél egy marék okosság. No, ne féltsétek a csobánci agarat, észért se ment az kölcsön a szomszédba. Igaz, hogy nem is volt több agár a faluban.
Ha nagyon melege volt a napon, akkor a tűzhelyre feküdt hűtőzni. Mikor a kéményből ráhullott a korom, a katlanba bújt tisztálkodni. Ha a kakas a hátára ugrott a kerítés tetejéről, mindjárt a macskához szaladt oltalomért, s midőn a macska összekarmolászta az ábrázatát, mindjárt a sündisznóhoz futott panaszkodni. Ha valami pákosztossága miatt sodrófával forgott körülötte a gazdasszony, meg se állt, míg a kisbéreshez nem ért, aki a karikás ostorral hajtotta róla a legyet, s mikor nyulászni ment, már a kapuban elkezdett csaholni:
- Szaladjatok, nyulak, mert jön a csobánci agár!
El is inaltak előle a nyulak úgy, hogy mire ő kiért a mezőre, azok már a hatodik határban tudakolták, hogy van-e jó káposztatermés. Ebből is láthatjátok, hogy milyen okos állat volt a csobánci agár.
Egyszer azt mondja a gazdája ennek a híres csobánci agárnak:
- No, Cicke, én most elmegyek hetedhét országra, meg se állok a túri vásárig. Vagy jövök vissza, vagy se, de mire a vacsoracsillag föltetszik az égen, akkorra bizonyosan itthon leszek. Addig eredj a mezőre ürgét fogni.
Ezzel a gazda becsukta az ajtót, a kulcsot behajította a kapu tetején, azzal nekilódult a világnak. A csobánci agár fölcsapta a fülit a két vállára, hogy azzal is kevesebb legyen a vinnivalója, s kinyargalt a mezőre. Annyi ott az ürge, mint a hangya, olyan vígan sütkéreztek a déli verőfényben, hogy a csobánci agár elcsaholta magát örömében:
- Reszkessetek, ürgék, én vagyok a csobánci agár!
Szót fogadtak az ürgék, hanem előbb mindnyájan beosontak a lyukba, s csak odabent kezdtek el reszketni. Hiába ígért nekik mézeskalácsot a csobánci agár, még csak az orrukat se ütötték ki többet. Még akkor se jöttek elő jó napot kívánni, mikor azzal biztatta őket, hogy nem akar ő semmi rosszat, csak éppen egy kis ürgepecsenyét.
Addig-addig leste az ebédet a csobánci agár, míg utoljára észrevette, hogy nem is éhes ő, hanem szomjas. Nosza, szalad a patakra, hát ahogy belenéz, látja ám, hogy ugyancsak hunyorítgat rá a víz tükréből egy másik agár. Szakasztott olyan, akár ő, még a nyelvét is úgy lógatja.
Elvicsorítja a Cicke nagy mérgesen a fogát, s rámordul az idegen kutyára:
- Mit keresel te Csobáncon, mikor én vagyok a csobánci agár?!
Ki hallott ilyet, ugyancsak vicsorgatja ám a fogát a másik agár is! Nekibőszült a Cicke, fölemeli az első lábát: de bizony képen felejti ő ezt a csavargó agarat! Az ám, ha az is föl nem emelte volna az első lábát, s nem nézett volna olyan haragosan, hogy a Cickének egyszerre elment a kedve a hadakozástól.
- Maradj magadnak, találok én még vizet magamnak Csobáncon!
Szalad vagy öt lépést fölfelé, belenéz a vízbe: megint csak ott van az a se országa, se hazája agár! Ugrik megint vagy ötöt, belenéz a patakba, hát még csúfolódik is az a tolakodó teremtés. Éppen olyan ijedt ábrázatot vág, mint a csobánci agár.
„Azért se fogsz ki rajtam! - gondolja a csobánci agár. - Van a szomszéd faluban egy csurgókút, ott már, tudom, nem találsz meg.”
Ugyancsak a négy lába közé szedte ám az utat, mert már csak úgy szédelgett a nagy szomjúságtól, de tele is szedte ám magát a csurgó-kútnál vízzel, hogy egész felüdült bele. Megállj, te másik agár, majd megtanulod most, mi az agárbecsület!
Úgy szaladt visszafelé Csobáncra, mint akit ostorral hajtanak, el is fáradt úgy, hogy mire a csobánci patakhoz ért, alig lihegett.
- Így nem lehet viaskodni - szomorkodott a csobánci agár -, mégiscsak vissza kell még egyszer szaladnom a csurgókúthoz egy ital vízre. Hanem majd lesz aztán, ami lesz!
Az lett biz azzal, hogy mire haza-hazaért a csurgókútról, megint majd megölte a nagy szomjúság. Nosza, vissza a szomszédba, de gyorsan, ám, de sebesen ám! Vissza harmadszor, vissza negyedszer, vissza, míg csak a lába bírta. Addig szaladozott egyik faluból a másikba egy ital vízért a csobánci agár, míg utoljára orra nem bukott az út közepén. Föl se kelt többet, még akkor se, mikor a vacsoracsillag föltetszett az égen. Vesztire vált neki a nagy esze.
Így pusztult el a csobánci agár, híre-neve azonban máig fönnmaradt. Az olyan emberre, aki az eső elül a csurgásba menekül, ma is azt mondják: okos, mint a csobánci agár.

ZÖRGŐ ÉS GÖRGŐ

Zörg ő is kutya volt, Görgő is kutya volt. Zörgő olyan, mint a neve: zörgött minden csontja, mint a dió a zsákban. Görgő is olyan volt, mint a neve: a nagy kövérségtől nem tudott szaladni, csak görögni.
Zörgő a nekeresdi bíró kutyája volt, Görgő meg a nevenincsi bíróé. A nekeresdi bíró olyan takarékos ember volt, hogy egész esztendőben nem evett kukoricakenyérnél egyebet, azt is csak napjában egyszer, akkor is csak egy karajt, annak is csak a belét. A haját odaadta Zörgőnek, amiért őrizte a házat. Bezzeg a nevenincsi bíró úgy élt, mint zsizsik a borsóban. Mindennap fácánpecsenyét evett, azt is napjában háromszor, akkor is csak a bőrét. A húsát odaadta Görgőnek, hogy ki ne ugassa a szeméből az álmot.
A két kutya mindig tisztelte-becsülte egymást, de csak messziről. Sose jártak még egymás portáján, csak a két falu határában. Görgő ott szokott sétálgatni, hogy jobban essék a vacsora, Zörgő meg ott szokott ürgepecsenyét fogni a kenyérhaj mellé.
Egyszer azonban hiába várta Görgő Zörgőt, sehol se mutatkozott az öreg cimbora, pedig már fönt fényeskedett az égen a vacsoracsillag.
„Eh, eh - tűnődött Görgő -, nyilván elrontotta délben a gyomrát ez a Zörgő. Eh, eh, elmegyek meglátogatni.”
Hát ahogy bedöcög a nekeresdi bíró kapuján, látja ám, hogy Zörgő odafönt zörög az ól tetején.
- Mit csinálsz ott, cimbora?
- Vacsorázok, cimbora.
- Jó hosszú az asztalod!
- De rövid a vacsorám!
- Mi jóban dúskálódsz, Zörgő?
- Kenyérhajban biz én, Görgő. De ez nem olyan hétköznapi kenyérhaj ám. Ma olyan jó kedve volt a gazdámnak, hogy hozzádörgölte a kenyérkét ahhoz a zacskóhoz, amelyikben a sajtocskát tartogatja.
- Ejha, de jól megy a sorod! - vigyorgott Görgő.
- Kutyául, pajtás - nyöszörgött Zörgő, s leugrott az utolsó falattal Görgőhöz -, nesze, részed legyen benne neked is.
Görgő tudta, mi az illendőség, bekapta nagy elszántan a falatot, azután hozzátörölgette a száját a pázsithoz.
- Köszönöm a barátságot, cimborám, de most már én javallok egyet: gyerünk át vacsorázni énhozzám.
- Ham-ham-ham-mar, ham-ham-ham-mar - hányta a bukfencet örömében Zörgő, s úgy nekiiramodott, hogy ő már bent járt Nevenincsen, mikor Görgő még mindig Nekeresden görgött. Sebaj, utolérte a vendéget a vacsoránál. Porcelán tányérban kapta Görgő a kosztot, mégis elvonyította magát, ahogy mellé telepedtek.
- Mi lelt, pajtikám? - kérdezte ijedten Zörgő, akinek már csattogott a foga az étvágytól.

- Haragszom, hogy kést-villát nem adtak, mikor látják, hogy vendég van a háznál.
- Sose bántsd, nem élek vele - vigyorgott Zörgő, s úgy bekapott egy nagy fácáncombot, mint béka a legyet.
- Tessék, tessék - hunyorgatott Görgő -, én úgy belaktam nálatok, hogy holnap ilyenkorig sem éhezem meg.

Zörg őt nem nagyon kellett tessékelni. Nem is rágott, csak falt, nem is falt, csak nyelt.
- No, még egy kis sonkacsontot. Hát a hurka végét szereted-e? Jobb íze van ám ennek, mint a favégnek! De már csak ezt a tojásos galuskát itt nem hagyod! Zörgő csak a fejét rázta. Nemhogy szólni, szuszogni se bírt a jámbor. Nagy időbe telt, míg el bírta nevetni magát.
- Minek örülsz olyan nagyon, szomszéd? - kérdezte Görgő ásítozva, mert a hosszú séta nagyon elálmosította.
- Annak, gazduram, hogy nem hallom már a csontjaim zörgését, akárhogy rázom magam.
Ebben a percben elkukorékolta magát a kakas a padlás szájában, s Zörgő talpra ugrott.
- Megyek haza ugatni, cimborám. Hanem előbb még szeretnék neked valamit súgni.
- Súgjad no, cimborám - hegyezte a fülét Görgő.
- Azt tanácsolom neked - hunyorított ravaszul Zörgő -, vigyázz, meg ne tudja valahogy a gazdám, milyen jól megy sorod, mert egy fejem van, de fogadok a felébe, hogy ha megtudja, beáll helyetted kutyának.
Azzal úgy nekilódult, hogy még ma is szalad, ha haza nem ért. Holnap legyen a ti vendégetek!

ÉNEK A RÉTESPÁSZTORRÓL

Jaj, de szomorú lesz ez az ének!
Rétest kellett sütni
Erzsikének.
Ahogy illik, szépen
meg is gyúrja,
a babaasztalkán
ki is nyújtja.

A patyolat tészta
ringott, lengett.
Cirmos a padkáról
ráköhentett:
„Egerem javát már
rég megettem,
ilyent mégse láttam
életemben!”

Tipeg-topog Erzsi
fürge lába,
kifut mákot törni
a konyhába.
Megkéri a Cirmost:
jól vigyázzon,
addig a rétesre
légy ne szálljon!

Amiatt ne légyen
semmi gondja! -
a bölcs rétespásztor dorombolja.
S hogy ne szálljon légy a közelébe:
befekszik a rétes
közepébe.

No, cica, ezt bölcsen kitaláltad,
különb rétespásztor
nincsen nálad!
nagy öröme is lesz

Erzsikének -
szomorúbb is lesz még ez az ének!

A kis gazdasszony már jön is éppen,
sodrófát szorongat a kezében.
A nótádat mindjárt
el is fújja -
ez lesz csak az ének szomorúja!

NAGYAPÓ ÁLLATAI

Nagyapó reggel óta tán már százszor is kiszaladt a kis ajtóba, s öreg kezével ernyőt csinálva a bozontos szemöldöke felett, türelmetlenül kémlelődött be a nagyvilágba.
- Nem jönnek, Bodri, nem jönnek - rázta meg aggodalmasan a szép öreg fejét, és megsimogatta a fogatlan házpásztort.
- Eh, eh - mondta erre a Bodri, s ezzel bizonyosan azt akarta mondani, hogy majd megjönnek azok, nem kell nagyanyót félteni, különösen mikor a kis unokáját hozza! S hogy még jobban megvigasztalja a gazdát, szépen fölrakta a térdére a két első lábát, s úgy nézett a szemébe.
Mivel pedig Bodrinak mindig poros a csizmája, olyan lett tőle nagyapónak a szép ünneplő nadrágja, mintha csak a homokba térdeltette volna nagyanyó, amiért megint elszórta a pipahamut a szőnyegen.
Mindegy az, nem olyan ember ám nagyapó, hogy megharagudjon az öreg Bodrira, amiért olyan nagyon szereti. Most se szólt volna ő semmit, ha a bóbitás tyúkja oda nem settenkedik, és föl nem sandít azzal a ravasz fél szemével a nagyapó poros nadrágjára.
- Kár, kár, kár...
Nem is tudta nézni, hogy mit csinált az a csúf Bodri. Inkább fölugrott a nagyapó vállára, és ott meresztgette nagy kevélyen a hosszú nyakát: ide nézzen, aki egy igazi szép bóbitás tyúkicát akar látni!
No, nem is kellett egyéb a cicamicának se! Eddig úgy nyalogatta a talpát a tisztaszoba ablakában, a muskátlis cserepek közt, mintha semmit se tudna a világról - kérem, most egy ugrással ott termett a nagyapó másik vállán. Halk duruzsolással törleszkedett hozzá a vastag fehér bajuszához.
- Mi-a-ó, mi-a-ó!
- Az lenne jó, ha hozná már nagyanyó Margitkát - felelt nagyapó, megszorítva a cicamicának a dagasztó lábacskáját.
Az lenne jó? Ugyan miért? Ezt már a barika se állhatta meg szó nélkül, aki eddig a kis kert mályvarózsáinak a leveleit olvasgatta.
- Me-e-e, me-e-e? - szalad oda a csengőjét rázogatva, s mivel Bodrival nem nagyon szeret barátkozni, ő meg a másik oldalán telepedett le nagyapónak. Odafeküdt a lábához, s már éppen valami szépet akart álmodni, mikor Bodri elvakkantotta magát:
- Hamma-ma mamamm, hamma-mamamamm!
Annyit tett ez, hogy: szaladj hamar elejbük, nagyapó, mert már zörög a kocsijuk. De bizony mire nagyapó megindult volna, akkorra meg is állt a kocsi. De már ki is szállt belőle nagyanyó, ringatva a karján Margitkát, mint rózsabimbót az ág.

Nagyapó szólni se tudott az örömt ől, látni se igen látott a szeme pillájára szivárgott könnytől. Annál vidámabban csapkodta össze a két kis kacsóját Margitka.
- Jaj, de ennivaló ez a nagyapó az állataival! Ha Margitka olyan volt, mint a rózsabimbó, nagyanyó egyszerre olyan haragospiros lett, mint a legpirosabb mályvarózsa.

Még a f őkötője bóbitája is úgy lengett, mint valami harci lobogó.
- Jaj, Márton, Márton, hogy szabadíthattad így magadra ezt a sok csúf állatot! Takarodjatok a helyetekre, haszontalan népei!
Ahogy a tenyerét összecsattantotta, akkorát szólt, mint valami fiók ágyú. S erre a nagy csattanásra iramodtak is szét a nagyapó állatai a helyükre.
Az ám, a helyükre! A Bodrinak az ólban lett volna a helye, a cicamicának az ól tetején, bóbitás tyúkicának a hátulsó udvarban, csengős barinak a ház előtt a gyepen. De ki tehet róla, hogy nagyanyó két hétig oda volt, s azalatt nagyapó jobb helyet keresett az állatainak?!
- Takarodjatok! - dobbantott nagyanyó a lábával, hogy csak úgy reszketett bele a föld.
No, be is ugrott erre cicamica a tisztaszobába, ott is a díványra, annak is a legsarkába! Bodri a hintaszékben húzta meg magát nagy szepegve, mert ennek a puha vánkosán szokott ő mostanában szundikálni. A csengős bari befeküdt a nagy asztal alá, a jó hűvösre, a bóbitás tyúkica pedig a muskátlis cserepek közé kvártélyozta be magát, a napsütéses jó melegre.
No, az semmit se látott, aki azt nem látta, hogy nagyanyó milyen vitézül hadakozott a poroló pálcikájával. Csak azt sajnálta, hogy alig suhintott egyetkettőt, már elszelelt az ellenség. Nagyapó állatai egyszerre megtalálták a helyüket, s nem maradt más a harctéren, csak szegény nagyapó. Neki meg esze ágában sem volt katonáskodni. Megesett rajta az embernek a szíve, ahogy nagyanyót békítgette:
- Nono, anyó, nem olyan imilyen-amolyan ember ám azért nagyapó! Meg kell nézni, hogy milyen kávét főzött a tiszteletedre!
Erre már csakugyan megbékült nagyanyó. Margitka is segített neki benne, aki egyszerre ölelte át a két öreget.
- Jaj, de áldott ember ez a nagyapó! Egészen olyan, akárcsak nagyanyó.
- Az ám, csakhogy azért mégiscsak túlságosan meg van pörkölve ez a kávé - vélte nagyanyó, de azért le nem tette volna a csészét a szájától, ha valami furcsa csoszogást nem hall a konyhán.
Nagyapó ijedten fészkelődött a helyén, nagyanyó pedig gyanakodva kiáltott ki a konyhára:
- Jár ott valaki?!
- Ke-le-pe, ke-le-pe, be-fe-le, be-ve-le, kelep, kelep, kelep...
S még tán ma is kelepelne, ha nagyanyó ki nem ugrik nagyapó görbe botjával.
- Uram teremtőm, csak nem a Jancsi gólya jár idebent!
De az volt biz az, a Jancsi gólya, mégpedig másodmagával. Egy boldogtalan békát fektetett a konyhapadkára, annak mondta olyan nagyon, hogy befele, be vele! Itt szokott ő két hét óta délebédelni a szép, tiszta konyhán, ide hurcolja be a kosztját, mert Jancsi gólya igen szerette a tisztaságot.
- Kifele, ki vele! - suhintott nagyanyó a görbe bottal akkorát, hogy ha az orrát éri Jancsi gólyának, nem lesz neki többet mivel kelepelni. Szerencse, hogy a Jancsi nagyon szemfüles legény. Nemcsak az orrát tudta megmenteni, hanem a délebédet is.
Nagyanyó pedig fáradtan dőlt bele a nagy karosszékbe.
- Ó, Márton, Márton, soha többet nem bízom rád a házat!
- Nem-e? - csudálkozott nagyapó. - Hát akkor Margitkát ki viszi majd haza?
- Te viszed haza, Márton, te magad viszed haza!
Nagyapó nagyon, de nagyon boldogan mosolygott a bajusza alatt. S délután, mikor nagyanyó meg Margitka lepihentek egy kicsit, ellopódzott a mészárszékbe, s hozott Jancsi gólyának akkora borjúmájat, hogy alig bírta.
- Ezt azért kapod, Jancsi, mert neked köszönhetem, hogy ezután én hozhatomvihetem a kis unokámat.

HÉKÁM

Nemhiába, hogy minden kívánsága teljesedett idáig az én Panka lányomnak, mostanában ugyancsak el is bízta ám magát. Olyan kívánságokat talál ki néha, hogy majd elmén a hajam, ha hallom.
A minap is, ahogy sétálgatunk az utcán, egyszer csak beleakaszkodik Panka a karomba.
- Apu, hajolj csak le hozzám, súgok valami szépet.
„Jaj teneked, szegény apu!” - gondoltam magamban, hanem azért csak odatartottam a fülemet rózsabimbó-szájacskája elé.
- No, mi szépet eszeltél ki már megint, drágaságom?
Lábujjhegyre ágaskodva súgta a fülembe:
- Apu, szeretnék királyné lenni!
- Szép kívánság, csakugyan nagyon szép - bólogattam a fejemmel nagy komolyan. Hanem ő ezzel nem érte be. Haragosan toppantott a lábacskájával.
- Nem érted, apu? Királyné akarok lenni! Olyan, mint a mesében van. Bezzeg nem suttogott már, hanem kiáltott akkorát, hogy még a verebek is mind abbahagyták a tanácskozást a platánfákon. Én meg ijedten kaptam a zsebemhez: hátha találnék benne valami gazdátlan országot, amit Pankának adhatnék, hogy legyen benne királyné. Nem volt biz abban egy fillérnél egyéb, az is lyukas volt.
- Lelkem - mondom neki -, ezért nem adnak egy országot.
- Akkor végy rajta cukros mandulát! - egyezett ki Panka nagy hamarán.
- Isten neki fakereszt! - Elszántam magam szerencsét próbálni. Nekiindultunk boltost keresni. De bizony el se indultunk még, mikor valaki ránk köszöntötte a jó napot. Az árokparton búslakodott valami odvas, öreg fűzfa, annak a tetejéből miákolt ránk rettentő keservesen egy fehér macska:
- Mi-a-ú, mi-a-ú!
Panka egyszerre elfelejtette a mandulát, s olyan sebesen ott termett a fa alatt, mintha nem is ő kívánkozott volna királynői méltóságra. Mire én is odaértem, már akkorára ott ült a deres fűben, az ölében a macska. Zörgős csontú, borzas szőrű, elárvult jószág volt szegény, látszott rajta, hogy senki se viseli gondját. De a Panka szeme ragyogott, mint a csillag, ahogy ölelgette, cirógatta az istenadtát.
- Ide nézz, apu, milyen cicát találtam!
- Nem cica az fiam, csak macska - ellenkeztem vele -, látod, hogy csupa mosdatlan.
- Ej, ej, apu - szögezte rám Panka haragosan a tekintetét -, hát tehet ő arról, hogy nem találta reggel a szappant? Igaz-e, hékám?
A cica háládatosan hozzátörleszkedett nagy buksi fejével, ő meg vígan tapsikolt a két tenyerével, mint mikor a liliomszirmok összeverődnek.
- Hallod, apu, megértette! Bizonyosan Hékámnak hívják. Ugye, Hékám?
- Mi-a-u, mi-a-u - felelte a cica.
Egyebet nem tudott mondani a jámbor, de értett Panka ennyiből is.
- Hallod, apu, azt kérdi, mi a jó. Majd megtudod, Hékám, csak hazaérjünk. Mit volt mit tennem, egyik karomra vettem Pankát, másik karomra vettem a Hékámat, s így ballagtam haza harmadmagammal. Eszembe se jutott, hogy én most egy királynét cipelek országostul. Csak akkor okosított föl Panka, mikor már mind a hárman a meleg szobában hemperegtünk a szőnyegen:
- Látod, apu, most már mégiscsak királyné vagyok. Hékám meg az országom. Én parancsolok, Hékám pedig szót fogad. Hékám, idd meg ezt a tejecskét! Hékám csakugyan szót fogadott. Sose láttam olyan engedelmes országot. Csupa engedelmességből megitta a Panka tejét, az anyuka kávéját, az apuka csokoládéját, s megette mindhármunknak a friss kalácsát. Sőt annyira ment az alattvalói hűsége, hogy még a vacsorára való kolbászkát is megkereste az almáriomban, pedig senki sem parancsolta neki.
Kigömbölyödött, mint a duda, s kerekedett olyan kedve, hogy még az én bajuszomat is egérnek nézte. Mikor aztán jól kijátszotta magát, megtelepedett a kályha mögött a sarokban, s olyan dagasztásnak esett, hogy mind fölkörmölte a padlót.
- Hohó, Hékám - ugratta ki Panka a sarokból -, majd rendre szoktatlak én téged! Vetek én neked babadunnából olyan ágyat, hogy olyanban még álmodban se feküdtél.
Hékám azonban bizonyosan megijedt a vetett ágytól. Mert mire az elkészült, akkorra neki nyoma veszett. Úgy kiszökött az ajtón, hogy észre se vettük. Akárhogy jajgatott Panka, bizony országa nélkül kellett lefeküdnie a királynénak. Még tán álmában is hullott a könnye szegénynek, hanem azért másnap reggel mégis ő hallotta meg legelébb a szobaajtón a csendes kaparászást.
- Mi-a-u, mi-a-u!
- Jaj, apu, hallod, visszajött a Hékám!
Csakugyan a Hékám volt, de úgy elgyalázódva, hogy rossz volt ránézni. Sáros, lucskos, mocskos, mintha csak havas esővel takaródzott volna az éjszaka. Sebaj, gyorsan megszáradt, lesimult a kócos bundája, alig lehetett ráösmerni - mikorra megint eltűnt. Mert aznap este megint odébbállott. Másnap is, harmadnap is. Egész nap vendégeskedett, játszadozott, törleszkedett, de vacsora után mindig megszökött, s csak reggel került haza reszketve, fázva. Panka már majd belebetegedett a nagy bánatába, hogy neki háládatlan alattvalója van.
- Megállj, lelkem - vigasztaltam a kesergő királynét -, majd kivallatja a Burkus kutya a te csavargó népedet.
Behívtam a Burkust, és bemutattam neki a Hékámat, aki nagyon kapálódzott ez ellen a megtiszteltetés ellen.
- Ide fülelj, Burkus! Te most utána mégy ennek a cicának árkon-bokron keresztül, s nem nyugszol, míg ki nem tudod, hova jár.
Burkus olyan biztatóan vigyorgott rám, hogy minden foga kilátszott, és megcsóválta nagy lompos farkát. A Burkus nyelvén annyit jelent ez: meglesz, gazdám! Én pedig kinyitottam az ajtót: a Hékám kiugrott rajta, a Burkus meg utána.
Én meg a Burkus után ballagtam a harmadik utcáig, hanem ott úgy eltűntek, mintha a föld nyelte volna el őket. Már majd nem tudtam mitévő lenni, mikor egyszer csak elém gurul ám a Burkus, a foga közé veszi a kabátom szélit, s húzza ám, de ugyancsak.
- Gyerünk no, öreg - mondom neki -, de azért örömödben ne szedd le rólam a gúnyát.
Nem is kellett sokáig menni, csak éppen addig az öreg fűzfáig, amelyikről a Hékám ránk miákolt. Ahogy odaérünk, Burkus bedugja a nagy fejét a faodúba, s uramfia, kihúzza belőle a Hékámot. De nem az öreg Hékámot ám, hanem egy kis Hékámot. De nem is egyet ám, hanem négyet. Az ötödik, az öreg, magától előjött, odakuporodott a lábamhoz, s úgy nézett rám csillogó szemével, hogy majd megszólalt.
- Hát tudnál te énrám haragudni, amért estente hazajártam a kicsinyeimhez? Jaj, dehogy haragudtam, dehogy! Inkább fölszedtem a kis porontyokat, kit az egyik, kit a másik zsebembe. A negyediket már nem tudtam hová tenni, azt a Burkus vette a szájába, úgy szaladt vele előre. Az öreg Hékám meg fölugrott a vállamra, s egész úton sugdosott a fülembe valamit. Én bizony meg nem mondom, mit, mert én már régen nem értek a Hékámok nyelvén.
Panka meg ért, mert ő még kicsike, s azt mondja, hogy a cica bizonyosan hálálkodott. Pedig nem én tettem jót ővele, hanem ő mivelünk: mert most már Pankának igazán egész országa van. Ha meglátogatjátok a kis királynét, talán meg is engedi, hogy az alattvalóit megsimogassátok.