NEMERE ISTVÁN

Csata a stúdióban

Kozmopol-9 regényújság

90/6

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2014

EPUB ISBN 978-615-5404-86-3

Csata a stúdióban

1.

– Úgy látszik, maga csak nem fér a bőrébe, Vanta.

Jegorov kapitány, a marsi kisváros rendőrségének feje közölte ezt meglehetősen szomorúan. Akihez beszélt, ott ült vele szemben és a férfihoz hasonlóan most kivételesen ő is a KOZMOPOL, a kozmikus földi-marsi űrrendőrség egyenruháját viselte a megfelelő jelvényekkel. Ebből a hozzáértők láthatták, hogy egy rendőrhadnaggyal állnak szemben. A lány ugyan egy csöppet sem látszott ijesztő nyomozónak (pedig valóban az volt, higyjék el krónikásnak, aki közelről ismerte őt is, meg a kollégáit is!). Vanta remek alakú, kisportolt nő volt, amatőr repülő, éles eszű nyomozó, íme még egy, példa arra a réges-régi – állítólag földi – közmondásra, hogy „a látszat gyakran csal". Amit különben most, a 22-ik századi Marson már úgy mondtak, hogy „a vizualitás számos esetben hamis tudatot eredményezhet".

Jegorov kapitány, vagy ahogyan beosztottjai a háta mögött hűvös modora miatt nevezték: á Jeges ötvenes, kellemetlen férfi volt, akit kevesen szerettek. Annyira kevesen, hogy ilyennel az évek során nem is találkozott senki. Mindazonáltal Jegorov kapitány látszólag hősiesen viselte el magányát. Ahogyan az lenni szokott, ilyenkor minden energiáját a munkába fekteti az ember. Hát így tett ő is. Volt is elég baja – ha nem a bűnözőkkel, akkor saját nyomozóival. Mint éppen most is.

– De kapitány úr, én semmit sem vétettem – ellenkezett Vanta. – Csak a kötelességemet végeztem el!

– Rendben van, ne beszéljük túl – állította le Jegorov. Idegesen dobolt ujjaival az asztal műanyag lapján. Vanta látta, hogy Jegorov háta mögött, az üvegezett fal tetején két társa, Yamor és Mull-Mull néznek be aggódva.

Főleg az lephette meg őket, hogy olyan csönd van. Hiszen ha feldühítik, Jegorov általában ordítani szokott, mint a sakál. És nagyon könnyen dühbe gurul, az elmúlt időkben tapasztalták pár ezer alkalommal. – Ha ismét összeütközésbe kerül azzal a... férfival, hát elintézem, hogy őrmesterré fokozzák le, és áthelyezzék valahová a sarkvidékre, egy ezer méter mélyen fekvő ércbányába, ahol az alagutak kereszteződésénél irányíthatja a csillék forgalmát!

Jegorov úgy vélte, ezzel aztán nagyon megfenyegette a lányt. Vanta igyekezett bűnbánó arcot vágni, és így ment ki a kapitányi szobából. Csak odakünn nevette el magát, igaz, halkan.

– No mesélj, mi volt? – kérdezte Mull, a koromfekete bőrű rendőr.

– Nem akart lenyelni? – így Yamor. Vanta örömmel nézett végig rajtuk.

Hát igen, a kollégái igazi barátok is. Mull, az örökmozgó, kissé nehéz a felfogása, és még mindig abban a reményben ringatja magát, hogy egyszer pályát változtathat, és űrhajós lesz belőle. Yamor, közel a negyvenhez – ami manapság még fiatal kornak számít! – kövérkés, alacsony, rokonszenves. Mindkét fiú egy kicsit bele van bolondulva – ezt is jól tudta a lány.

Világos volt, hogy el kell mesélnie a dolgot, addig úgysem hagyják békén.

– Tudjátok, tegnap este egy lopási ügyben nyomoztam az MS-sportcsarnokban. A Marsi Sport Vállalatról van szó. Hagyjuk a részleteket, az a lényeg, hogy miközben a vezető irodájában várakoztam, bejött egy alak.

Valahonnan ismerős volt az arca, de nem tudtam, honnan. Azt hittem, ő is a személyzet tagja, és rákérdeztem, mit tud a lopásokról. Meg hogy csak az igazat mondja, meg amit mond, felhasználható ellene. Hát azt látni kellett volna! Olyan lávás lett, hogy csak na!

– Milyen? – kérdezte Mull.

– Lávás. Nem hallottad még? Most így mondják, ha valakiből kitör a harag, akár egy vulkán.

– Értem – és Mull többször elismételte magában halkan: lávás, lávás...

Vanta barna fürtjeit hátravetve rájuk mosolygott, és tovább mesélt:

– Képzeljétek, a pasas Jegorov valami rokona lehet, mert ugyanúgy üvöltött...! A szomszéd teremből többen berohantak, azt hitték, valakit nyúznak. Persze tovább kiabált, hogy ő nem tolvaj, micsoda aljas gyanúsítás ez, engem biztosan a konkurrencia bérelt fel, hogy őt lejárassam!... Ha tudtam volna, hogy ebből baj lesz, nem kérdezem meg tőle, kicsoda is voltaképpen. Azt hiszem, ez tette be neki végleg a zsilipet. Lila fejjel üvöltötte, hogy ne cukkoljam őt, mert azt nem tűri, egyáltalán ki vagyok én, biztosan nem is a Marsról vagyok, hanem a Földről, ha nem ismerem meg az arcát, amit annyiszor láthattam a tévében! Akkor kezdett bennem derengeni, hogy valamelyik tévécsatornán szoktam látni a pasit. Virtonnak hívják.

– Tudom már! – élénkült fel Yamor. – Valami pszichológiai tanácsadást vezet nőknek, gyerekeknek, kábítószereseknek, csavargóknak... Egyszóval az elesetteknek.

– Köszönöm – hajolt meg ültében Vanta –, a nők nevében.

– Nem úgy értettem... De az ügyfelei általában ezek közül kerülnek ki. Munkanélküliek, volt bűnözők, ilyenek... Hetente egyszer jelentkezik a 4-es csatornán, és úgy tud beszélni, de úgy, hogy... – Yamor kereste a megfelelő szavakat. – Mint régen a papok vagy a pszichiáterek. Nagyon ért a lelki dolgokhoz.

– Lelki dolgokhoz? Egy undorító fráter – közölte Vanta saját, megsemmisítő véleményét. – Ha finom lelke lenne, nem vetkőzik ki magából tegnap este. Úgy látszik, nem minden nőhöz ért.

– És mi lett az incidens vége?

– Elnézést kértem tőle, bemutatkoztam, és közöltem azt is, miért vagyok ott. Láttam, a hiúságán akkora csorba esett, hogy nehéz lesz kiköszörülni. Nem is áll szándékomban. No, a folytatás az, hogy Virton ma reggel felhívta a Jegest, és panaszt tett, hogy szemtelenül viselkedtem, lábbal tapostam az ő emberi és állampolgári jogait.

– Akkor ez egy idióta – jelentette ki Mull mély meggyőződéssel.

– Nincs kizárva – Vanta felállt. – Fiúk, megyek dolgozni. Azért akad nekem más munkám is, mint azzal a bájolgó szépfiúval foglalkozni.

Ha azt hitték, vége az ügynek, bizony tévedtek. Virton még aznap ismét életjelt adott magáról. Méghozzá eléggé szokatlan módon – a tévében. Este volt már, és Vanta rég hazament. Teofil névre hallgató házi mindenes észközpontja – aki sikeresen helyettesítette a szakácsot, takarítót, telefon-üzenetrögzítőt, éjjeliőrt és számos más funkciót is betöltött, ahogyan a hasonló szerkezetek sok otthonban tették azt – egyetlen szenvedélyeként a tévét nézte. Gyakorlatilag mindig nézte. A szokásos szenzoros érzékelőin kívül még volt egy felvevőkamerája az egyik szobában, pontosan ráállítva a tévékészülékre. Ha Vanta távol volt – és a nap nagyobbik részében bizony így történt – az egész lakást behálózó, számtalan elmés szerkezettel összekötött és azokat tervszerűen működtető gépezet folyamatosan nézte a marsi globális tévéműsorokat. A baj csak az volt, hogy megszokta ezek hangos kommentálását is. Vanta estefelé csöndet és nyugalmat szeretett volna a saját lakásában. Ehelyett nemegyszer, még bizonyos intimebb helyiségekben is egyszercsak ilyen mondatokat hallott a falból:

– Hogy az a totális!... Hát ez hülye, szavamra, egy marha!

– Mi történt, Teofil? – kérdezte a lány. Minden falon voltak mikrofonok, a gépezet állandóan készen állt arra, hogy szolgálja a ház urát. Sohasem pihent.

– Nézem a 3-as csatornát. Hitted volna, hogy manapság a gyerekeknek ilyen ostoba műsorokat sugároznak? – a műsorban szereplő hangokat kezdte utánozni: – „Kedves kis piros robotom, hová lett a jókedved?"

„Elvitte az a gonosz kozmo-boszorkány." „És te tudod, mi az a boszorkány, kedves kis piros robotom?" „Hát, valami rossz szellem, ami a fekete lyukban él." Mondd, nem őrültek meg ezek a szerzők? Ki a fene élhetne a fekete lyukban, és hogyan járhatna ki belőle? Hát ezek az írók sohasem tanultak asztrofizikát? Már a második évben ezt tanulják a gyerekek! – kesergett Teofil.

Egy órával később – Vanta már éppen azt tervezte, hogy befejezi a zenehallgatást, egész rakás neoromantikus lézerlemeze volt, kedvelte ezt a korszakot – Teofil riadóztatta:

– Vanta, gyorsan nézd a tévét! – és be is kapcsolta azonnal azt a készüléket, amelyik a lány hálószobájában állt. – Rólad beszélnek!

A lány furcsa érzéssel meredt a képernyőre. Róla...? Még soha senki nem ejtett szót sem a globális, sem a helyi tévében. Illetve, egyetlen egyszer tűnt fel pár másodpercre a városi csatornán, amikor Yamorral együtt egy bátor akcióban kaptak el egy veszélyes bűnözőt – ennek is legalább fél éve már.

A képernyőn egy stúdióbeszélgetés zajlott. Először csak a hangot hallotta, és már az is ismerős volt neki:

– ...Amit látnak, a déli félteke egyik börtöne. Számos rab van ott, akiket a mi városunkban tartóztattak le. Felmerült a gyanú, hogy a Kozmopol 9-es számú állomásán, régies fordulattal élve, a városi rendőrkapitányságon nem csupa szakember ül. Jó, ha ezt önök is tudják. Például nemrégen kábítószer-kereskedés vádjával letartóztattak két fiatalembert. A bíróság nem hitt a vádnak, és igaza volt. Egy tipikus rendőri túlkapással állunk szemben. Az imént már említett Vanta hadnagy túlbuzgóságáról amúgy is sokat hallani a város bizonyos köreiben, de kétségtelen, hogy ezzel a magatartással nincs egyedül városunk rendjének őrei között...

És egy villanásnyi ideig mutatták az ő fényképét is. Aztán változott a kép és... Virton jelent meg. Ott ült a stúdióban, lezser ingpulóverben, ami most annyira divatos. Behízelgő mosoly, napbarnított arc, hibátlan dupla fogsor.

– Úgy néz ki, mint egy fogpasztareklám... – morogta Teofil valahol a falból. – Kikapcsolhatom?

– Dehogy! Végignézem! – döntött Vanta, miközben csaknem szétvetette a harag. Most már biztosan pikkel rá ez a tévés pasas. Hát ennyire megsértődött? Micsoda kicsinyesség, egy egyszerű tévesztés miatt! – közben a képernyőn Virton folytatta:

– ...A panaszok már régóta érkeztek hozzám is. Azok a szerencsétlen emberek, akik a drogok rabjaiként tengetik életüket, sokszor emlegették, milyen megalázó módon bántak velük a rendőrségen. Minden jel szerint a Kozmopol nálunk nem annyira az állampolgárok érdekeit, mint inkább egyesek vak ösztöneit képviseli. Elmondok önöknek egy esetet, kedves nézőink. Bizonyára emlékeznek rá, hogy nemrégen... – és bonyolult, eléggé zavaros történetet adott elő egy tűzvészről, ahol kisebb sérüléseket szenvedett néhány csavargó is. Virton szerint ezeket az embereket később a rendőrségen megalázó és gyötrelmes kihallgatásnak vetették alá. Vanta ezt hallva azt sem tudta, mit csináljon dühében. Ugyanis jól emlékezett az esetre. A „megalázó és gyötrelmes kihallgatást" Jegorov vezette, egy kicsit ordítozott ugyan a két fiatalemberrel, de egy orvos egész idő alatt jelen volt, hisz sebesültekről volt szó. Később elengedték őket, és a hamarosan bekövetkező bírósági tárgyaláson is csak tanúként fogják meghallgatni őket. Hol itt a törvénytelenség, amire Virton célozgatott – anélkül, hogy ezt a szót kimondta volna?

– Ekkora disznó legyen valaki! – fakadt ki.

– Ugye mondtam? Ostoba műsorok vannak a tévében! – kontrázott Teofil, mit sem értve persze a dolog mélyebb, igazi részéből. Vanta párnáját csapkodta.

– Ez a pasas túl sokat enged meg magának! Rágalmazta a céget is!

– És a mosolya, az tűrhetetlen – tette hozzá Teofil ismét csak a maga meglehetősen sekélyes módján. Egyszer például azért ítélte el egy szimfonikus zenekar játékát, mert éles „szemével" felfedezte, hogy az egyik vonósnak a zakójáról hiányzik egy gomb...

A lány még figyelt, de Virton műsora most más fordulatot vett. Akkor felcsendült a videotelefon. A lány a tükör előtt ellenőrizte külsejét mielőtt bekapcsolta a kamerát. Csinos hálóinge ellen igazán senkinek sem lehetett kifogása...

A kivilágosodó képernyőn Jegorov kapitány borongós arca tűnt fel.

Vanta mindenre számított, csak erre nem. Melle elé tette egyik kezét. Jegorov zavartan krákogott:

– Khm... khm. Elnézést, Vanta. Jó estét... Szóval, mit is akartam mondani... látta ezt az ocsmányságot? – a szeme közben, akárha akaratától függetlenül működő szerve lenne, folyton a lány mellére tapadt.

Vanta elnézést kért, kiment a képből, magára terített egy köpenyt és úgy ült vissza a kamera előtti székbe. Jegorov azonban – úgy látszik – hiányolta az iménti látványt, mert a kedve ezúttal sem változott: – Ez a pasas azt hiszi, most már mindent szabad neki!

– Nem lehetne valahogyan megfékezni?

– Hát hiszen éppen ez az! Nem lehet! – fakadt ki a kapitány keserűen. – Bármit szólnánk is, amaz csak sivalkodna, hogy csorbítják a jogait! A sajtószabadságot! Az információs törvény végrehajtási rendeletéből idézne fejből, ismerem az ilyen alakokat!

– Akkor semmit sem tehetünk? – Vanta is kezdett dühös lenni. „Lávás" ahogy mondják most a Marson. Bizony voltak percek, amikor valóban kitörni készülő vulkánnak érezte magát.

– Ezt kapja házifeladatául – mondta a főnök. Látszott, ő is nehezen türtőzteti magát, csak azért, mert most nincs kivel veszekedni. Vantát mégsem hibáztathatja. – Találjon ki valamit, hogyan törhetnénk borsot annak a pasasnak az orra alá...! És nehogy azt higyje, nekem könnyebb dolgom lesz. A Kozmopol marsi központjában figyelik az összes tévéműsort. Egy óra múlva ideszólnak, ahogyan ért ismerem őket. Igazoló jelentést kell majd írnom arról, mivel bántottuk meg a sajtó neves képviselőjét!

E szavakat különös zajjal fejezte be. Vanta csak másodpercnyi késéssel jött rá, hogy a kapitány a fogát csikorgatja. Ez meglehetősen szokatlan volt akkoriban a Marson – teszi hozzá a krónikás (akit valójában senki sem kérdezett ezügyben).

A képernyő elsötétült. Vanta elgondolkozva kelt fel a kamera elől. Teofil, az automaták gyöngye most sem állhatta meg némi kritikus él nélkül. Hiszen a házi videotelefont is tévéműsornak vette sokszor:

– Ez volt a főnököd...? Nahát, micsoda alak! A rágószerveit csikorgatja, méghozzá milyen fülbántóan! Az iskolában annak idején nem tanították a „társasági élet" című tantárgyat?

– Mikor? – kérdezte Vanta szórakozottan.

– Évszázadokkal ezelőtt, amikor ez az ősmajom is gyerek volt. Ha ugyan az volt valaha is – mormolta Teofil. Jól sejtette, hogy Vanta már nem figyel rá. A lány lefeküdt pihe-puha vízágyára, beállította a folyadék hőmérsékletét a szokásos huszonhárom fokra, és elalvás helyett folyton arra az utálatos Virtonra gondolt.

Tartalomjegyzék

1.

2.

3.

4.