NEMERE ISTVÁN

Kiskorú banditák

Kozmopol regényújság

90/2.

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2014

EPUB ISBN 978-615-5404-95-5

Kiskorú banditák

MÉG SENKI NEM SEJT SEMMIT

– Minek képzeli magát? Ilyen szövegeket eddig csak az interurbán marsalatti vasút építőitől hallottam...! Azoknak vannak ilyen alantas mondataik. Nem csoda, hiszen ötven méterrel a felszín alatt dolgoznak, ha –ha –ha...! No, de fordítsuk komolyra a szót. Milyen alapon akar maga arra a tanfolyamra jelentkezni, Yamor kolléga? Az a pár rongyos év, amit lehúzott szeretett kapitányságunkon, még nem jogosítja fel arra, hogy ekkora karriert fusson be...!

– De uram...! – ellenkezett erőtlenül a Yamornak nevezett férfi. A beszélgetés a már említett „szeretett kapitányságon" zajlott, amelyet hivatalosan Kozmopol –9 –es állomásnak hívtak. Ez volt a marsi rendőrség városi kapitánysága, egy kisvárosban. A krónikás szükségesnek tartja megjegyezni, hogy mindez manapság, vagyis a 22 –ik században történt.

Az üvegfalú helyiségben két férfi állt egymással szemben. A már említett Yamor, a kapitányság nyomozója, kicsit – de igazán csak kicsit! – kövérkés, mégis sportos alkatú férfi. Nem tartozott a túl magas emberek közé, ám még így is nyugodtan lenézhetett Jegorov kapitányra, aki jóval alacsonyabb volt nála. A főnök lila fejjel ugrált körülötte; bizonyos pillanatokban egy haragos gumilabdára emlékeztette Yamort.

– Ne ellenkezzen! – pattogott Jegorov, másnéven a Jeges. – Ez igenis karriert jelent! Vagyis, jelentene...! De én nem hagyom, hogy holmi tanfolyamocska miatt elhanyagolja itteni munkáját! Hogy ne teljesítse kötelességét! Mióta kineveztem a fiatalkorúak osztályára, alig látom! Pedig nincs a városban olyan sok bűnügy, ami miatt állandóan a terepen kellene lófrálnia!

– Tessék? – Yamor lehajolt, meggörbített tenyerét füle mögé illesztette: – Az utolsó szót, ha megismételné, kapitány úr... Még sohasem hallottam.

– Nem is fogja többet! Ha magához beszélek, jobban figyeljen! Nem vagyok magnetofon, aminek a gombjait nyomogatva annyiszor ismételtet el szavakat, ahányszor csak akar...! Örüljön hát ennek a kinevezésnek, és egyelőre ne akarjon többet! Leléphet!

Yamor ámulva körülnézett, majd jól megszemlélte a padlót a lába alatt.

Honnan kellene lelépnie...? Nincs itt semmiféle dobogó vagy lépcső. Hiába, ez a Jeges időnként ősi földi videókat néz, és onnan szedi a katonás kifejezéseket, amelyekre itt már senki sem emlékszik...

Yamor kiment az előtérbe, ahol – remélte – kedvére kipanaszkodhatja magát kollégáinak. De sajnos, azon a délelőttön a többiek is dolgoztak a terepen, ahogyan Jegorov nevezte. Yamor hát nagyot sóhajtott, és beállt az ügyeletes pultja mögé. A telefonautomata és az egyéb robotgépek a helyükön voltak. Bármilyen bejelentés érkezik, ezek időben riasztják a kapitányt és a többieket is, bárhol legyenek a városban. Hiszen mindenkinek van rádiója.

Azért a nyomozó még magában morgott. Mi az, hogy kinevezték őt a fiatalkorúak ügyével foglalkozó osztályra? Ez az osztály a valóságban nem is létezett, a Jeges találta ki egy napon, és másnap azt mondta Yamornak, mostantól fogva létezik az osztály, és a nyomozó vezeti azt. De egyetlen beosztottja sem lett, nem bővítették a kapitányság személyi állományát... A Kozmikus Rendőrség marsi állományába már egy éve nem vettek fel újabb embereket, még a távoli fővárosban sem. Legfeljebb robotrendőröket, de hát azok... Yamor csak legyintett. Itt a kapitányságon csak egyetlen robot szolgált, vele viszont jóban volt.

Nyílott az ajtó, egy törékeny, fehér hajú öregasszony jött be. Kicsit csoszogott is, ami Yamor számára (hiszen nyomozó volt!) egyértelművé tette, hogy az asszony nem jár el az időseknek szervezett mozgásterápiára. A néni úgy nézett ki, mintha egy háromszáz évvel korábbi földi filmből vágták volna ki. Yamor döbbenten fedezte fel, hogy fekete ruhája ujján csipkeszegély is van. Ugyanígy a nyaka körül. Még a cipője is rettentően régimódi volt. Az asszonynak ezenfelül átható zöld szeme és sápadt arcbőre volt. Belépett, és megállt Yamor előtt:

– Marsnapot...!

– Marsnapot kívánok – felelte azonnal a nyomozó. A köszönés régies volt; még az első telepesek honosították meg annak idején, pár száz évvel ezelőtt. Alighanem azért találták ki, hogy még ebben is különbözzenek a földiektől. A maga idejében ennek a szokásnak elég nagy jelentősége volt errefelé, súlyt adott az elszakadási törekvéseknek, a különbözőségeknek.

Persze, aztán helyreállt egy egészséges egyensúly, a viszony a Földdel megjavult, és ma már nincsenek súrlódások. „Marsnapot? Hm...", morfondírozott Yamor, és várakozva tekintett a hölgyre: – Parancsoljon.

– Szándékosan nem videotelefonáltam. Személyesen jöttem – közölte az erélyesen.

– Azt látom.

– Bejelentést kívánok tenni.

– Parancsoljon – Yamor megérintette az asztalon a hangfelvevő kristályszerkezet indítóját.

– Hetek óta furcsa dolgokat tapasztalok, kérem. A Charon sugárút hatvanegyben, egy játszótér mellett van egy kis ház, ott lakom. Lapos a teteje, persze. Éjjelente mindig hallok valamit. Mintha több ember járkálna a tetőn. Könnyű léptekkel mennek. De ahányszor felmentem oda éjszaka – mert én aztán nem félek ám senkitől! –, bizony néptelennek találtam a tetőt.

– Ennyi? – kérdezte Yamor csalódottan.

– Igen. Magának nem elég? A ház az enyém, és nem tűröm, hogy szüntelenül idegenek kóvályogjanak benne!

A „kóvályogni" szó is régies volt, erről Yamornak a főnöke jutott eszébe. Igen tanulságos lenne összeereszteni őket, no és bosszúnak sem utolsó... Jegorov megérdemel egy kis leckéztetést, hiszen nem akarja őt elengedni arra a tanfolyamra!

– Az ilyen bejelentéseket nagyon komolyan vesszük, asszonyom. Olyannyira, hogy személyesen a rendőrkapitány foglalkozik velük. Bevezetem hozzá – és Jegorov ajtaja előtt Yamor bizalmasan az idős hölgyhöz hajolt: – Megmondom önnek őszintén: a kapitány kicsit bogaras ember. Nem hiszi el rögtön, amit mondanak neki. A bejelentését tehát alaposan meg kell indokolnia, jól körülírni, részletesen elmesélni! Akár többször is egymásután!

Biztatóan rámosolygott az idős asszonyra, kopogott az ajtón, és beengedte. A Jeges meg fog őrülni, hisz utálja a bőbeszédű embereket, akik nem képesek röviden, tömören szólni! Aztán, egy csínytevő gyerekhez hasonlóan, nagy tánclépésekkel sasszézott át az előcsarnokon, és máris kint volt az utcán. Beült elektrokocsijába, és megnyomta az indítógombot. Egy perc, és már nem is látta a kapitányság épületét – amitől igencsak jobb kedve kerekedett Yamor nyomozónak.