NEMERE ISTVÁN

Mull nem adja fel

Kozmopol-9 regényújság

90/4.

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2014

PRC / MOBI ISBN 978-615-5404-99-3

Mull nem adja fel

– Aztán itt van ez a Barten-eset is – mondta Jegorov kapitány.

Az épület tetőablakain át bőven áradt be a nyári napfény. Az egész város ilyen aranyfényben fürdik biztosan – gondolta Yamor nyomozó vágyakozva. Milyen jó lenne most kimenni, és csak úgy gondtalanul sétálgatni az utcákon! Majdnem mindegy, hogy hová, csak el innen! Például a főtéren megnézné a szökőkutat, élvezné egy közeli padról, hogyan csillog a víz a nappal szemben, és biztosan megkereshetné azt a pontot is, ahol örökös szivárvány ragyog ezer színben pompázva...

Költői álmodozásából egy durva oldalba lökés ébresztette fel. Kizökkenve úgy tekintett körül, mint aki hosszú föld alatti tartózkodás után először bukkan ki egy barlang száján.

– No lám! – mondta gúnyosan a főnöke. – Yamor úr eddig netán a saját tudatalattijában kalandozott?

– Úgy valahogy – dadogta zavartan a nyomozó. No igen, ez a városi rendőrkapitányság, és körülötte ülnek a társai. Meg a főnöke. Te nagy kozmosz, még mindig tart ez a reggeli tanácskozás?! Mull-Mull, fekete rendőrtársa ült mellette, az imént ő figyelmeztette ilyen közvetlenül, hogy rákerült a sor. Megköszörülte a torkát: – Barten csak a vélt, vélelmezett tettese egy áttételes gyilkossági ügynek.

– Beszélj világosabban – kérte Vanta. A sportos termetű, karcsú lány munka után repülni szokott menni, és már nagyon türelmetlen volt. Ma sajnos délután négyig itt kell rostokolnia, és ez eleve elrontotta a kedvét. De azért most is úgy viselkedett, mint máskor: nyílt volt és felszabadult. Yamor őszintén irigyelte. Amellett, hogy egy kicsit szerelmes is volt a lányba. Vantát mindenki kedvelte a Kozmopol-9-es rendőrkapitányságon. Még talán Lír, a robotrendőr is, aki most a hallban posztolt. Vanta mindenkinek azt mondogatta, hogy van egy vőlegénye, de ezt senki sem vette komolyan. Mindnyájan sejtették, a lány ezzel csak védekezik az esetleges udvarlások ellen. Nem szívesen ment volna bele egy kapcsolatba valamelyik kollégájával. Jegorov gyors pillantást vetett a lányra:

– Ja, persze, maga nem tudja... Majd én elmondom. Tegnap délelőtt egy lakásban holtan találtak egy fiatal nőt, aki kábítószer túladagolás következtében halt meg. Néhány tanú egybehangzóan állítja, hogy a lány az utóbbi időben egy Barten nevű alakkal járt, aki tudomásunk szerint munkakerülő csavargó, és alaposan gyanúsítható illegális kábítószer-kereskedéssel. Többen beszéltek aztán egy másik csavargóról, bizonyos Runnyról, aki a halál valószínűsíthető órájában szintén járt a lakásban, utána azt mondta valakinek: Barten szándékosan nagyobb adagot adott a lánynak, hogy az belepusztuljon, mert elege volt belőle, és félt, ha egyszer nem ad neki kábítószert, a lány feljelenti őt a rendőrségen... A baj csak az, hogy ez a Runny eltűnt, nyoma veszett. Tegnap egész nap hiába kerestük. Yamor egyik informátora megtudta, hogy valahol a déli nyomornegyedben lakik.

– Ott aztán ítéletnapig kereshetjük – jegyezte meg bölcseikedve Mull, a fekete bőrű rendőr. A nagy sárga fényben furcsa ellenponttá lett, akárha egy ember háromdimenziós árnyéka lenne – gondolta Vanta.

– Márpedig ma délutánig meg kell találnunk – mondta Jegorov, és kis elektronikus emlékeztetőjének miniatűr képernyőjére pillantott –; mert a bíró még ma ki szeretné hallgatni őt.

– És Barten szökésben van? – kérdezte Mull. – Nem inkább őt kellene megtalálnunk?

– Őt is keressük – Jegorov feje kezdett vörös lenni, és a többiek nagyon jól ismerték ezt a tünetet, hát lapítottak. Mull most valahogy elfeledkezett magáról, és ezért hamarosan megkapta megérdemelt büntetését. Jegorov kapitány, vagy ahogyan beosztottjai a háta mögött nevezték, a „Jeges" hűvösen közölte: – Runny tanút éppen maga fogja előállítani. Ma délután négy órára!

– Igen? – csodálkozott Mull. Még nem igazán hatolt el agyába a parancs. Aztán a képe megnyúlt, de még a hangja is elvékonyodott, amikor sírósan kérdezte:

– És mi lesz Bartennel, a gyilkossal?

– Őt majd mi keressük meg. Igaz, Yamor?

Yamor nyomozó ebből a szórendből és hangsúlyból már értette: a „mi" valójában nem a rendőrkapitányság teljes létszámát, hanem csak... őt magát jelenti. Megint neki jutott egy nehéz és veszélyes feladat...! Még szerencse, hogy nem kell azonnal indulnia. Van éppen elég elmaradt munkája. Majd talán holnap ráér elkezdeni keresni azt a hogyishívjákot... Bartent. Yamor nem tudta sajnálni Mullt, pedig az nagyon szerette volna. Már senki sem figyelt rá. Jegorov kiadott még néhány utasítást és felállt:

– Munkára, legénység! Dolgozzunk, mert csak úgy lehet megelőzni a baj okát!

Kedvenc szólásainak egyike volt ez is. Iszonyú közhely, mint mindig, futott át Vanta fején a gondolat. Yamor kis töprengés után Lírhez ment, valamiről beszélt a robottal. Vanta ügyeihez látott. Mullnak már nem jutott beszélgetőpartner, hiszen az egész Kozmopol-9-es állomás csupán csak belőlük állt. Sóhajtva pillantott időmérőjére: kilenc óra volt. Nem sok ideje maradt. A déli nyomornegyedet eddig csak messziről látta, ösztönösen tartott tőle, és soha nem „merült le" a mélyére. No, most aztán megkapta a magáét, érezte.

Magához vette lézerpisztolyát. Civil ruhában volt, és ezen nem is akart változtatni. Halványan sejtette: a déli negyedben aligha intézhet el bármit is a Kozmopol amúgy pedig igencsak esztétikus külsejű egyenruhájában. Sóhajtva vetett egy pillantást a társaira, aztán jobb híján Lírhez szólt:

– Megyek a nyomornegyedbe. Ha valami bajom esne, a cég saját halottjának tekint majd?

– És ha igen? Sokra mégy vele – válaszolta a „másodosztályú félantropoid rendőrrobot". Ha megtanították volna arra is, hát most nagyot legyint. De szavait így nem követte mozdulat. Mull nagy szomorú szemekkel körülnézett, és kiment az ajtón. Odakünn erősen sütött a nap, meleg volt. Megkönnyebbülten ült be a kocsiba, ahol működött a légkondicionálás. Lassan elhajtott az épület elől. A visszapillantó tükörben még látta egy ideig a lapostetőre állított hatalmas, kör alakú antennát, aztán az is eltűnt a szeme elől, és Mull meglehetősen rosszkedvűen belehajtott a forgalomba. Nem is sejtette, mennyi kaland vár rá azon a napon.

Az a férfi negyven éves lehetett. Borostás arca, eléggé szakadt ruházata nem rítt ki a környezetből. Errefelé sok hasonló alakot láthatott a kíváncsi érdeklődő. Amíg hagyták. Mert a Leonardo tér környéke nem a legjobb hírnévnek örvendett a városban. A déli negyed szélén terült el, csaknem pontosan kör alakú volt. Régi, majdnem százéves épületek vették körül, amelyeket a város vezetősége már régen lebontatott volna, de egyelőre nem akadt vállalkozó, aki a helyére épített volna valamit. Ezért hát ott álltak még, míg újjáépülhet a negyed három utcára kiterjedő északi része. Úgy látszik, a vezetőség jobban kedveli a romok, mint a puszta telkek látványát – gondolta Mull-Mull, amikor lefékezett. Egy parkolóba tette a Kozmopol jelvényével díszített autóját, sétált egy kicsit a környéken. Több ütött-kopott olcsó étterem és meglehetősen ócska külsejű, ilyenkor bezárt pszichobár előtt haladt el. Mindenféle bőrszínű sihederek álltak a járdán, hol összedugták a fejüket, hol meg szétváltak. Vihogtak, lökdösődtek, többen a járdára guggolva zenét hallgattak, vagy kockákat dobáltak. Itt olykor egészen komoly összegek is gazdát cserélhettek, mert a csoportok néha hangos kiáltozással jelezték hangulatváltozásaikat. A legnagyobb ilyen „hangulatváltozásnak" Mull is tanúja lehetett; az egyik afrofrizurás barna bőrű kölyök nyilván csalt a játékban, és rajtacsípték. Egyszer csak kilőtt, mint a nyíl, és sebesen igyekezett messze kerülni csapatától. A károsultak sem voltak restek, a nyomába eredtek, a téren rézsűt is próbálták előzni. Az afrofrizurás végül egy gyümölcsárus polcai közé menekült, de így sem volt szerencséje. Társai beszorították, mint egy egérlyukba. Kétségbeesetten védekezett, de az ütések csak úgy záporoztak fejére, vállára. Mull lelkében két érzés csapott össze. Mint rendőrnek, azonnal közbe kellett volna lépnie, hiszen több állampolgár megtámadott egy másik állampolgárt, aki így veszélyhelyzetbe került. A fekete rendőr egy csöppet sem félt, és mivel fegyvere is volt, tudta: valahogy megúszná az akciót, sőt, néhány támadót le is tartóztathatna. Ugyanakkor féltette az inkognitóját. Ha itt kiderül, ki is ő valójában, biztosan hamar híre terjed ebben az elátkozott városnegyedben, és akkor soha nem kerítheti elő Runny tanút.

A lábai hát másfelé vitték. Elhaladt egy fagylaltokat reklámozó nagy tábla és a közeli presszó mellett. Errefelé valaha sok fát ültettek az őstelepesek, akik a várost alapították körülbelül száztíz éve. A fákból persze már csak néhány volt meg, azok viszont nagyon terebélyesen terpeszkedtek a tér fölött. Árnyékukban padokon és a gyér füvön számos férfi és több nő hevert. Többen aludtak. Öltözetük alapján Mullnak eszébe sem jutott volna, hogy a leggazdagabb polgárok szombati kerti mulatságára csöppent. Ezek itt inkább a „nagyon szegények báljára" mehettek volna el, ha szerveznének olyat.

Ámde délelőtt volt, luxusnak, fényűzésnek se híre, se hamva. Egy padon két férfi sakkozott, közben egyikük egy zacskóból falatozott. Mull körülnézett, majd lassan odaballagott hozzájuk. Megállt a falatozó mögött, nézte a sakktáblát. A mélán eszegető, szakállas csavargó – megérezve, hogy állnak mögötte – csak úgy odavetette a válla fölött:

– Hé, tűnj el!

És magyarázóan hozzátette:

– Ki nem állhatom a kibiceket.

– Nem kibic vagyok. Kérdezni akarok valamit – felelte a fekete rendőr nyugodtan. Huszonöt évének minden optimizmusával hitte, hogy talán perceken belül a keresett személy nyomára bukkanhat.

Választ nem kapott, de ez sem tántorította el:

– Runny t keresem, a csavargót.

– Itt nincsenek csavargók – szólt bele a társalgásba a másik csavargó, odébbtolva egy figuráját a táblán. – Itt csak ultraszabad emberek vannak, fiacskám. Olyanok, akik levetették e nyomorult világ összes kötelékeit. Megszabadultak minden lelki és testi egyenruhától. Se családjuk, se munkájuk, se lakásuk.

– És akkor miből élnek? – kérdezte Mull-Mull ámulva. Két, tökéletesen egyszerre bekövetkező vállvonás értette meg vele: a válaszra úgyis hiába vár. Hát ő is megvonta a vállát, de mielőtt továbbment volna, odaszólt a falatozónak:

– A huszárral vágtass a G-6-os négyzetre, öregem, különben mattot kapsz – és gyorsan elinalt onnan. Mull nem sokat sakkozott eddig életében, akkor is mindig kikapott, így hát nem lehetett biztos abban, vajon jó tanácsot adott-e. Mindenesetre sietve odébállt. Átvágott a parkon. Egy másik fa árnyékában egy torzonborz külsejű alak üldögélt a füvön. Nadrágja, kabátja férfira vallott, és Mull is ebben a hiszemben közeledett hozzá; ám amikor megállt előtte, a szőkésbarna hajzat alól egy csaknem ötvenes nő vigyorgott rá. A „vigyorgás" a helyes kifejezés. Több foghíj megrázó látványa növelte a hatást. Az asszony igen ápolatlan volt. Viszont a kedve – netán éppen valamilyen kábítószer hatására – igen magasan röpdösött. Valamikor az őskorban a Földön azt mondták az ilyen emberre: „madarat lehetne vele fogatni".

Tartalom

Mull nem adja fel