NEMERE ISTVÁN

A rettenthetetlen nyomozónő

Kozmopol–9   regényújság

90/3

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2014

EPUB ISBN 978-615-5408-04-5

A rettenthetetlen nyomozónő

Vanta megállt az űrrepülőtér szélén. Szívet dobogtató volt a hatalmas térség. Örült még a szeme is, hogy ilyen messzire elláthatott. A Marson csak távol a városoktól és ott is csak a sík területeken volt ennyi szabad térség. A lány már régóta nem járt erre, hiszen az űrrepülőtér igen messze volt a várostól, tulajdonképpen csak névleg tartozott hozzá. Ritkán fordultak meg itt, hivatalos ügyben pedig még sohasem.

Mivel Vanta szabad idejében repülni is szokott – a Marson oly divatos, elektronikusan vezérelt mágneses légpárnagépeket kedvelte –, hát egy kicsit rokonléleknek érezte itt magát. No persze, a városoktól távoli létesítményről sokkal komolyabb járművek indultak olykor. Ez különben egy másodrendű kozmodrom volt csupán, itt főleg akkor szálltak le utasszállító vagy kutatóhajók, ha a bolygó más körzeteiben az időjárási viszonyok veszélyeztették a közlekedést. Például az errefelé híres homokviharok, ha pár évente egyszer kitörtek, bizony még az űrrepülőterek forgalmát is akadályozták. Más okokból is elrendeltek leszállásokat itt. Például akkor, ha a közeli nagy űrrepülőtér teljesen „bedugult". Mostanában nagyon megnövekedett a Mars–Mars forgalom is; a bolygó különböző városaiból rövid távúnak nevezett, valójában sok ezer kilométeres utat befutó rakéta repülőgépek érkeztek mindenhová. Ide is.

A lány egy percig még kedvtelve nézegette a jókora betontérséget. Észrevette, hogy a déli naptól felmelegedett levegő valósággal vibrál; ez jókedvvel töltötte el. Ilyenkor a Mars majdnem olyan szép volt, mint a Föld – ahol Vanta eddig csak kétszer járt. De szándékában állt ismét, és akkor több hónapra is elmenni. Ha egyszer lesz egy fiúja, aki feleségül is veszi... Önkéntelenül is a visszapillantó tükörbe nézett. Az a piros arcú, karcsú és merész tekintetű lány, aki onnan visszanézett rá – most még nem tudta, mikor következik be mindez. Nemhogy házasságról, de még vőlegényről sem volt tudomása. „Pedig lassan ideje lesz – mondta hangosan. – Hiszen már huszonhárom múltam!"

Olykor bizony rettenetesen öregnek érezte magát, máskor viszont felvidult, hiszen ha szerencséje lesz, még száz évig élhet. Mások is megérik a száztizenötöt, százhúszat is néha. A százat elhagyni mindennapos dolognak számít a Marson és a Földön is.

A hosszú, keskeny úton hajtott, amely a leszállópálya peremét követte. A hatalmas, több száz méteres négyzetek közepére egy–egy számot festettek az építők. Az űrhajósok kilométeres magasságból is látják e számokat.

Aztán szeme előtt mind nagyobb lett az épület, és máris odaért. Az ultramodern beton–üveg–műanyag pókhálószerű félgömb alatt helyezkedtek el az irodák, raktárak, javítóműhelyek és minden, amire itt szükség lehetett. Vanta kedvtelve nézegette a jókora házat, és sejtette, a talaj alatt az még le is nyúlik a mélybe.

Beállt a parkolóba, majd a hallban sétált. Az információs képernyőről leolvasta, hol a főnök, és a lift máris felrepítette a harmadik szintre. Puha szőnyegbe süppedt a lába, jöttére a fotocellák sebesen nyitották a félig áttetsző műanyag ajtókat. Az utolsó helyiségben egy hetven körüli asszony fogadta:

– Az igazgató vagyok, a nevem Aga Rolinari. Miben segíthetek?

– Kozmopol – mondta Vanta, felmutatta igazolványát, és közölte a nevét is. Ahogyan azt a szabályzat előírja. Szerette ezt a pillanatot; felmutatva háromdimenziós fotóval és a Kozmikus Rendőrség címerével is ellátott igazolványát, nagyon fontos embernek tudhatta magát. Közben – mert ezt is megtanulta a pszichológiai előkészítés során – a vele szemben álló ember szemébe nézett. Megijed–e a „Kozmopol" szó hallatán...?

Hát itt ijedtségről szó sem volt. A kistermetű, régimódi kontyot viselő, filigrán asszony nagyon is modern ruhát hordott, kettőt perdült, miután mélyen a lány szemébe nézett. Mélyfekete szeme, de igen fehér bőre volt. Keze, lába kicsi, és valahogy fiatalabbnak látszott a koránál. Megszemlélte a Kozmopol–igazolványt is, és leült a helyére.

– Miről van szó? – intett Vantának, foglaljon helyet.

– Távirati rövidséggel: hamis pénz került forgalomba bolygónkon. Ráadásul éppen itt, a városban és környékén bukkantak fel először. Most végigjárjuk azokat az intézményeket, amelyek szóba jöhetnek, mint terjesztők.

– Terjesztők? – az igazgatónő hangja felível. Vanta látta a falon a holografikus diplomákat. Nagytudású asszony lehet, és biztosan űrhajós volt valaha. Ők szoktak ilyen leszállóhely–igazgatói állásokat kapni nyugdíj előtt.

– Nem önöket gyanúsítjuk elsősorban – tette hozzá sietve a lány. – A főnököm, Jegorov kapitány úgy véli, a leszállóhely is szerepelhet az illegális pénzt forgalomba hozó pontok között, ugyanis a három ismert esetből az egyiknél egy frissiben leszállt űrhajós próbált beváltani hamis pénzt.

– Jó hamisítványok? – kérdezte Rolinari asszony. Nagyon kíváncsi asszony lehetett. Vanta alig észrevehetően vont egyet a vállán: – Nem rosszak, maradjunk ennyiben. De már az a tény, hogy felismerték a bankókat, jelent valamit, nem? Nos, térjünk a tárgyra. Önöknél kik intézik a kifizetéseket?

– Van egy pénztár. A Marsra érkező űrhajósok itt veszik fel személyi illetményüket, ha a hajójuk itt száll le, ami nem túl gyakori eset. A pénztárat egyszemélyben Turdil úr vezeti. Akar vele beszélni?

– Ha ön kezességet vállal érte, akkor nem – mondta Vanta.

Rolinari asszony bólintott, és Vanta felállt: – Rengeteg helyre kell még elmennem... A hamis pénzekkel az a baj, hogy sok ember kezén átmennek, míg felismerik hamis voltukat. Visszamenőleg pedig nagyon nehéz, vagy éppenséggel lehetetlen megállapítani, honnan származnak, ki hozta őket forgalomba.

– Sok sikert! – mondta az asszonyság egy kemény kézszorítás kíséretében. Vanta még egy pillantást vetett a kontyra – ilyesmit eddig csak történelmi filmekben volt szerencséje látni – és elment.