NEMERE ISTVÁN

A sebesült robotrendőr

Kozmopol–9 regényújság

90/1.

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2014

PRC / MOBI ISBN 978-615-5408-08-3

A sebesült robotrendőr

– Ha azt hiszi, hogy ez egy újkori leánynevelő intézet, akkor nagyon téved! Itt csak a kemény fickók élnek meg! Akár fiúk, akár lányok az illetők, megkövetelem a fegyelmet és a kitartást!... Nekem ne nyavalyogjon senki, és ami fő: ne legyen beteg! Aki orvosi igazolást hoz arról, hogy valami kór támadta meg, ezzel egyidőben benyújthatja a lemondását, amit örömmel és azonnal elfogadok!

– De főnök... én csak azt mondtam, hogy nem érzem magamat túl jól...

– Ne szóljon közbe, ha én beszélek!

– De ha kiabál, főnök...

– Én nem kiabálok, én ordítok! Igenis, ooor –dííí –tooook...! Mert okom van rá...!

Ez volt az a pillanat, amikor a belső térelválasztó üvegfal nem bírta tovább az akusztikus megterhelést. A főnöknek nevezett férfi vörös arccal ordított, mint azt maga is megjegyezte, de ez senkit sem lepett meg. Az áttetsző fal hatalmas csattanással repedt ketté. Üvegcserepek hullottak alá. A többi helyiségben ülő kolléga így hát – fal híján – meghallotta a főnök végső szavait is:

– Hát ehhez tartsa magát, Mull –Mull!

A Mull –Mullnak nevezett férfi ébenfekete volt, és testtartása most egy kérdőjelhez hasonlított. Az arca is csupa kérdés volt. Nem értette, miért húzta így fel magát a főnöke. Mull –Mull vékony volt, de izmos, keskeny arcán feszült a bőr. Nem töltötte be még a huszonöt évet, de ennél is fiatalabbnak látszott. Főnökét nézte meredten, ám értelmes tekintetében ott volt a kétség is: normális ez...?

A főnököt hétköznap Jegorovnak hívták. Vasárnap és általában olyankor, amikor nem volt jelen, mindenki csak úgy emlegette: a Jeges. Kicsi, dühös emberke benyomását keltette, amikor körbejárta az elpattant üvegfal nyomorúságos maradványait, és szemlátomást nem tudta, mihez kezdjen most. Lábával tétován megpiszkált néhány üvegcserepet, aztán vállat vont, és csak úgy magának mormolta:

– Már úgyis utáltam, hogy olyan átlátszó! Helyette maratott színes üveget fogok betenni.

– Az jóval drágább – jegyezte meg Mull –Mull, majd észbekapott, és gyorsan másra terelte a szót: – Főnök, akkor mehetek?

– Hová igyekszik, jóember? – kérdezte Jegorov. Nem ok nélkül nevezték Jegesnek a háta mögött. Merthogy olyan hideg természete volt... Csak ordítani tudott nagy műélvezettel, amit láthatóan szeretett is. A beosztottjait már kevésbé. Igaz – azok sem őt. Ez a főnökök sorsa minden időben.

– Hát dolgozni. Járőrbe – felelte Mull –Mull megszeppenten. Megint nem jól válaszolt? A teste még inkább meggörbedt. Nagyon tartott a Jegestől. Mull –Mull csak ehhez a munkához értett, semmi máshoz. Annak idején nem mehetett magasabb iskolákba, és lemaradt. De rendőrnek jó volt, hitte magáról. Jegorovnak ugyan más volt erről a véleménye, de hát szerinte az egész Marson csak ő az egyetlen igazi rendőr, a többi a nyomába sem érhet.

– Járőrbe? Az más. És rosszullétről többet ne halljak! – emelte fel a mutatóujját. Mull –Mull közelről és kissé bandzsítva, ámde alaposan megszemlélte ezt az igen hosszú ujjat, aztán összekapta magát, és eltűnt a Jeges szeme elöl.

Jegorov, a marsi rendőrkapitányság 9 –es körzetének parancsnoka körülnézett. Mint aki álomból ébred. Látta a többieket. Itt volt Yamor, a legjobb bűnüldöző, a nyomozójuk. A többiek kint vannak a terepen, ahogyan a főnök nevezte ezt a munkát előszeretettel. A telefonkezelő gép csöndesen gubbasztott a sarokban.

– Nincs dolga? – dörrent a Jeges Yamorra. Ő volt az egyetlen a kapitányságon, aki magázta a többieket. Yamor, ez a kissé kövérkés, jó harmincas, alacsony, de sportos férfi felemelte mindkét karját:

– Már itt sem vagyok – felkapta zakóját, és az ajtóból visszaszólt: – Nem lesz így kissé huzatos az irodája, főnök?

Jegorov már üvöltött volna valamilyen szaftos marsi káromkodást –ilyenekből bőségesen raktározott el az agyában –, de az ajtó sebesen bezárult Yamor mögött.

Mull –Mull beszállt az elektroautóba. Épp lenyomta az indítógombot, amikor az áttetsző burkolaton keresztül meglátta Yamort.

– Téged is elzavart?

– Igen. Az a mániája, hogy a rendőrei folyton az utcán legyenek – felelte Yamor kissé dühösen. Valami elektronikus rejtvényfejtő készülékkel játszott odabent a központi komputer ellenében. Ezt nem hozhatta magával. A legutolsó megfejtés ott maradt a képernyőre írva. Ha a Jeges észreveszi, leharapja a fejét. Ezt inkább nem kockáztatta, hát most Mull –Mull kocsijának kis számítógépét rádió útján összekapcsolta a kapitányság nagy gépével, és letörölte a képernyőről az árulkodó jeleket.

– Így lehet megelőzni a bajokat! – idézte főnökük egyik aranyköpését Mull –Mull. Yamor ránézett. Kedvelte ezt a fekete fiút. Mull –Mull nem egy nagyteljesítményű számítógép, az igaz, legalábbis ami az agyát illeti. No, de nemcsak agya van az embernek, bölcselkedett Yamor főnöke modorában, és beült a gépbe.

– Hová igyekszel?

– Az ellenkező irányba – morogta a rendőr, a kapitányságra intve fejével. Ezzel az útiránnyal Yamor is egyetértett. Amikor a jármű kigördült az útra, Yamor felnézett. A marsi égbolt nem volt olyan kék, mint a földi.

Nem volt oly sok kilométeres légréteg. De itt ennyi is elég. Semmilyen gyár vagy kémény nem szennyezi, tiszta hát. Az energiát a Nap szolgáltatja, az legalább tiszta. A Föld... Yamor megpróbált visszaemlékezni, mikor is járt ott utoljára. Nem jutott dűlőre; csak abban volt biztos, hogy az utolsó nyomozói –kriminalisztikai szakvizsgája előtt lehetett, vagyis legalább hat éve már... A fenébe is, egyszer újra el kéne mennie. Csak ne tartana olyan sokáig az utazás. Mikor lesz neki két hónap szabadsága – csak az utazás egyik felére, vagyis „odafelé"? És két hónap visszafelé, no és, ha már elmegy a Földre, azért ott is illene eltölteni pár hetet... Hát, ez nem fog menni mostanában, jobb erről nem is ábrándozni. A Mars is szép. Yamor hamar megvidámodott, és elfeledkezett a Földről és Jegesről is. Nézte a tájat. A Belváros itt egy nagy parkban folytatódott, távolabb ültetvények zöldelltek. A gyárakat a felszín alá telepítették, némelyiknek álltak csak ki az energiaátvivő parabolaantennái a sárgásvörös talajból. Sokfelé volt aszfalt, de mellette mindenhol földi virágok nőttek a beásott tartályokban.

Földi földben – amelybe azonban, hallotta Yamor nemrégiben a tévében, egyre több marsi homokos talajt is kevernek, persze feljavítva. Távoli épületeken csillant meg a napfény. Ez a marsi kisváros egészen a szívéhez nőtt újabban... Yamor elérzékenyült. Hajlamos is volt erre. Látta az első telepesek házait, ami most múzeum, és mellette a nagy hangversenytermet.

Ott mostanában már bizony fénykoncertet is rendeznek.

Mull –Mull biztos kézzel vezette a kis piros–fehér gépet, amelyik oldalán viselte a rendőrség nagy P –betűs jelvényét.

– Áthelyezhetnék már az öreget – mormolta, félig magának. Nem érdekelte túlságosan, vajon barátja figyel –e rá? – Érdemei elismeréséül elvihetnék valami nagyobb városba. Most már kínlódjanak vele mások... Mi meg kaphatnánk egy...mondjuk egy csinos női főnököt! – Mull –Mull megnyalta a szájaszélét. Yamor érdeklődve szemlélte társa tekintélyes méretű és bíborvörös nyelvét, majd így szólt:

– Miért nem nősülsz meg?

A gondolatok ilyen lerövidítése meglepte amazt, de aztán elfogadta ezt a beszédstílust, és maga is rövidítve válaszolt:

– Jobb három nő, mint egy.

– Jobb egy, mint egy sem – vágott vissza Yamor. „Nekem te ne játszd meg a nagy nőcsábászt, aki egyszerre három fronton harcol... Örülnél te egynek is, de az igazi legyen, ugye, Mull –Mull?"

– Vanta szóba sem áll velem – ez ismét elébevágott számos fölösleges kérdésnek. Vanta a Kozmopol –9 –es rendőrkapitányság – amelytől éppen nagy sebességgel távolodtak – egyetlen női rendőre volt. Eddig többször is előfordult, hogy a lányt Yamor mellé osztották be nyomozni. Az utóbbi időben ez volt Jegorov egyetlen döntése, amit Yamor teljes szívvel helyeselt... Yamor, maga is agglegény lévén, most kissé megrökönyödve értesült arról, hogy Mull –Mull is szemet vetett a csinos kolléganőre. Nem bírta fékezni magát:

– Hogy az a digitális ultrakapcsoló rázzon meg, de jó alaposan, Mull –Mull! Ezt nem hittem volna! Neked is Vanta kellene?

– Mi az hogy is? Kinek még? – és a fekete rendőr oly ártatlan tekintetet vetett körbe –körbe, még Yamorra is, mintha most hallana az ügyről először. A nyomozó már nyitotta a száját, hogy kimondja: „Hát nekem is, te félvezető!" – de aztán meggondolta a dolgot. Túl korai lenne beszélni róla.

– Nézd – csillapodott le kissé Yamor. A mesterséges tó partján haladtak éppen, gyerekek labdáztak a pázsiton. – Vanta mindenkinek tetszik. Még a Jegesnek is. Sőt, fogódz meg: Lírnek is.

– Lírnek...? Hiszen az egy robot! – tört ki Mull –Mull.

– Másodosztályú robotrendőr – javította ki Yamor, és folytatta volna a sort, hisz akadt még a környéken nem egy férfiú, akinek majd' kitekeredett a nyaka, ha Vanta ellibegett előtte, amikor megreccsent a hangszóró:

– Mull –Mullt hívom! Jelentkezzen!

– Ez a Jeges – kommentálta a fekete, teljesen fölöslegesen. Jegorov hangját még az űrben is felismerték volna, fényévekre a várostól. Hát lenyomta a mikrofon gombját:

– Jelentkezem. Mi van?

E kevéssé fegyelmezett mondatocska alighanem azonnal felvitte Jegorov vérnyomását, legalább a lapostető magasságába, mert a főnök több szinttel emelkedettebb hangon süvöltötte át az éteren:

– Bejelentést kaptam, méghozzá éppen Lír révén, hogy a 4 –es pont környékén állítólag látták Rudert, a körözött csirkefogót! Menjen oda, és kapja el!

– Megyek – felelte katonásan Mull –Mull, és csak a készüléket kikapcsolva folytatta barátja felé: – Hát persze, hogy megyek! Mi sem egyszerűbb annál, mint elkapni Rudert! Csak úgy, félkézzel...!

– Nyugalom, ott leszek én és Lír is.

Mull –Mull egy leírhatatlan mozdulattal válaszolt. Mindkét keze csaknem elrepült, akár egy földi albatrosz. Yamor kiérezte ebből a lényeget: szerinte ők még hárman sem mennek semmire Ruder ellen.

Ruder a kisváros egyik réme volt. Nem az egyedüli ebben a műfajban. Rudernek meglehetősen sok volt a számláján, többek között betörés, vasúti katasztrófa okozása, fegyverlopás és néhány hasonló dolog. Állítólag a környéken született, ezért áldásosnak aligha nevezhető tevékenysége során már többször megtisztelte jelenlétével a városkát is. A Kozmopol –9 –es kapitányság emberei jól ismerték a nevét, és fotókról az arcát is. De személyesen még nem találkoztak a környék leghírhedtebb bűnözőjével. A kozmikus rendőrség 9 –es állomásán is ott lógott háromdimenziós fényképe. De akkor sem jöttek volna zavarba a rendőrök, ha hologramos képét kell előkeríteni, nem is szólva ujj – és tenyérlenyomatairól. Rudert a Mars különböző körzeteiben már többször elkapták, de valahogyan mindig szabadlábra került. Általában úgy, hogy megszökött. Yamor mondogatta is: ha Ruder most már élete végéig nem követ el semmit – ami persze ki van zárva –, akkor is folyton keresni fogják az előző szökései miatt. Ráadásul a fickó nemcsak itt, hanem több marsi nagyvárosban is ismert volt. Leginkább alantas szórakozóhelyeken, pszichobárokban bukkant fel, és az sem volt titok a rendőrök előtt, hogy mindig van nála fegyver. Mull –Mull hát ezért sem rajongott egy találkozásért vele. Ő ugyanis még a saját fegyverétől is félt, hát még attól, amit netán egy profi bűnöző szegezett volna rá... „A fegyverrel nem lehet játszani", volt a fekete rendőr kedvenc szavajárása. Ilyenkor kissé remegtek a térdei...

– Rudert nem kedvelem, nem kedvelem – sóhajtotta.

– Találkoztál vele egyáltalán? – kérdezte Yamor. A válaszra nem várt, hisz ismerte azt. Közben a jármű egyenletesen haladt. Egy mesterséges dombon régi földi várkastély mása állott, ezt különösen az itteni gyerekek szerették. Szívesen játszottak álromos falai és tornyai között. Yamor aztán árnyékba került a kocsival együtt – a központi negyed alatt vezetett a remekül kiépített tükörsima műút. Elágazások következtek, Mull biztos kézzel kanyarodott ki jobbra. Hamarosan ismét a felszínen haladták, a napfény bearanyozta az épületek csupa műanyag homlokfalát. Itt már nagyobb volt a forgalom, lassítottak. A járdákon egyre több ember bukkant fel. A nők a legújabb marsi divatot hordták: térdközépig érő csőnadrágot élénksárga vagy halványzöld felsőrésszel. Mióta a helyi politikai életben a zöldek vették át a vezetést, a marsi homok vörösessárga színe került a környezetvédők lobogójára. Onnan szivárgott át a divatba, újabban különösen a kalapok virítottak e színben.

– Undorítóak ezek a nadrágok – kezdte Mull.

Tartalom

A sebesült robotrendőr