NEMERE ISTVÁN

Tigrisléptű rettegés

Kozmopol-9 regényújság

90/8.

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2014

PRC / MOBI ISBN 978-615-5408-11-3

Tigrisléptű rettegés

– Ne oda tegye...!

– De szerintem éppen ott a helye!

– Maga csak ellenkezni akar velem... nem értik, emberek? Nem szabad oda tenni!

– Márpedig ennek ott kell lennie, bármi lesz is.

– Ne makacskodjon, igazgató úr.

– Maga az, aki érthetetlenül és céltalanul makacskodik, Monnot úr.

– Döntsék el már végre, mert ha nem, hát úgy odacsapom ezt az egész dobozt, hogy csak úgy nyekken! Mit képzelnek, nekem gumiból van az időm? És acélból az idegeim? Nem tudtak előre megegyezni, ha már hónapok óta tudták, hogy ma jön a szállítmány?

Ez utóbbi szavakat egy robotkezelő munkás harsogta. Ő maga persze nagyon tiltakozott volna, ha munkásnak nevezik. E korban (a 22-ik századi Marson) e szót már mindenki kerülte és kedvelték a magasabb beosztást jelző elnevezéseket.

– Ne szóljon közbe! Nem maga tartja a kezében, hát hallgasson – ezt pedig az a férfi mondta, akit vitapartnere az imént igazgató úrnak szólított. Középtermetű, kövérkés, de szemlátomást jó erőben lévő, kisportolt úr volt, ritkuló hajjal. Nemrégen múlott hatvan éves.

Csak hát a Marson.

– Nézze,

A másik ott állt vele szemben és kínosan mosolygott. Monnot doktor, a harmincnégy éves állatorvos már unta, hogy Lekkor igazgató folyton gyerekként kezeli, és nem hagyja érvényesülni. Pontosan egy álló éve tűrte már ezt fogcsikorgatva, és éppen az járt az eszében, hogy felmond, és elmegy egy másik városba dolgozni. Ilyen munkahely nincs minden városban. Főleg nem itt igazgató úr... Vannak biztonsági szempontok is. Képzelje el, mi lesz, ha kiszabadulnak a ketrecből?

– Semmi nem lesz. Ezek növényevők. Legfeljebb lelegelik a pázsitot – viccelődött az igazgató. De a doktor tovább verte a vasat:

– Ám ha idetesszük, és tíz perc múlva hozzák a másik konténert, azt már csak oda tehetjük – mutatta. – Ott viszont azok nem lesznek jó helyen. Különösen, ha még két napig nem engedhetjük ki őket, ahogyan ön tervezi.

Lekkor igazgató úr ajkát harapdálta. A fiatal doktor most megfogta; erre valóban nem gondolt. A robotkezelő kiszólt az emelődaru kabinjából, ahol lábait egymásra vetve várakozott:

– Szóljanak, ha eldöntötték, addig kiveszem rendes évi szabadságomat.

Lekkor mélyeket lélegzett, nehogy kitörjön. Ám ez így is bekövetkezett:

– Maga nem azért van itt, hogy lesújtó véleményt nyilvánítson...! Nem hallotta, mit mondott a doktor? Oda tegye a ládát, ahová parancsolja!

Monnot doktor enyhén szólva ledöbbent a csodálkozástól. Mi ütött a direktorba? Ennyire sikerült volna meggyőznie őt az igazáról? Még nézte Lekkor távolodó hátát, aztán furcsa diadalérzés vett erőt rajta. Most először sikerült mintegy „legyőznie" Lekkort. Mi baja lehet? Vagy annyira egyértelmű, amit mondott, hogy ezzel az igazgató már nem is szállhatott vitába?

– Eressze hát oda.

A konténer megmozdult, és lassan közeledett a talajhoz. Monnot közben egy pillantást vetett a környékre. Szerette ezt a parkot is. Meg azt az öt másikat, amit itt a város szélén sikerült annak idején az elődeinek kiharcolniok. Most persze a város már kezdte körbenőni ezt is. Egyre több a ház minden oldalon, lassan szerves részei lesznek ők is a délkeleti negyednek. Oly sok itt a zöld, ami remekül pihenteti a szemet. És milyen jó a levegő! Az ember egészen elfelejti, hogy ez nem a Föld. Ez a Mars, a maga vöröses földjével. Amit persze azért erősen feljavítottak igazi, „földi földdel", hogy itt is megéljenek a Földről ide telepített növények. Hát szépen nőnek is – állapította meg elégedetten az állatorvos.

A konténer közben talajt ért. Rito, a mandulaszemű állatápoló Monnotra nézett:

– Kinyithatom?

– Nyissa csak Rito. Ezek nem veszélyesek.

– Én a veszélyesektől sem félek – felelte az apró termetű férfi. Az ősei kétségtelenül a földi Ázsiából származtak, de már századok óta élhettek a Marson, és Rito vérében is összekeveredett néhány fajta. Például a haja totálvörös volt (ez egy mostanában divatos kifejezés errefelé a Marson, jegyzi meg a kotnyeles krónikás), ami eléggé elütött sárga bőrétől és keskeny, éjfekete szemétől. De Ritót mindez a legcsekélyebb mértékben sem zavarta. Éppen olyan jól érezte itt magát, mint a doktor. Mindkettőjüknek egy szerelmük volt: az állatkert.

Rito bement a konténerbe, és sorban kinyitotta a ketreceket. Az állatkert egyik elzárt részén voltak most. Itt a kisebb rágcsálók és növényevők éltek szabadon. Monnot doktor túl volt már a vizsgálatokon. Egészségügyi karanténnek pedig azt a több mint hathetes utat tartották, amelyet a most érkezett négylábú utasok az űrhajóban töltöttek.

Először a mormoták szaladtak ki. Hárman voltak, és nagyon érdeklődtek az új világ iránt. A ketrecben töltött hetek után végre egy kis füvet és földet éreztek a lábuk alatt. Először megtorpantak, majd érezve egymás jelenlétét, felbátorodtak. Barna testük, karmos lábaik egyre vidámabban mozogtak, hosszú ecsetfarkukat felemelve távolodtak. Szinte azonnal birtokba vették a területet. Monnot mosolyogva nézett utánuk. Rito máris nyitotta a következő ketrecet. Ebből kis vörös mókusok jöttek elő, azonnal célba vették a legközelebbi fát, és erős fekete karmaik koppanva kapaszkodtak a kéregbe. Máris felrohantak, búvóhely után kutatva.

A nutriáknak nem akaródzott kijönni – Rito lábával toppantva, a ketrecet csapkodva parancsolta őket a napfényre. Az állatok csúnya farkukat a földön húzták maguk után, hátsó lábaikon az ujjak között úszóhártya feszült. Kilátszott narancsszínű nagy foguk, mulatságosán szimatoltak bele a levegőbe. Majd megtalálják a vizes partot, tudta Monnot, és ő is dobbantott. A nutriák rövidlátó szemükkel pislogva elvonultak.

A szállítmány utolsó utasai, legalábbis ebben a konténerben, a nyulak voltak. Vagy húsz példány szaladt ki, házi- és mezei nyulak vegyesen. A háziak fekete-fehér foltosak; az egyik különösen ellágyította a doktor szívét, mert majdnem teljesen fehér volt, csak az orra hegyén és az egyik szemén viselt egy fekete „monoklit".

A vadnyulak hamarabb feltalálták magukat, eltűntek a közeli dombon. Nyilván rejtekhelyet kerestek maguknak. A házinyulak viszont azonnal nekiláttak a fűnek.

– Jó csemege lehet ez nekik, ennyi idő után – jegyezte meg Rito.

Monnot a robotokat kezelő emberre nézett:

– Emelheti, vigye vissza a kijárati rámpához. Aztán hozhatja a következőt. De amikor azt leteszi, nem maradhat itt.

– Miért? – kérdezte amaz, a hangsúlyból ítélve kötekedve.

– Felőlem maradhat. De azok már csak egy ketrecben vannak, letakarva, így hozták őket az űrrepülőtérről. Hát igencsak ingerlékenyek lehetnek, tudja.

– Micsodák?

– Tigrisek. Három szépen kifejlett, felnőtt példány – mondta Monnot, hangjában titkolatlan elégedettséggel.

Tartalom

Tigrisléptű rettegés