Nemere István

Táltosok és sámánok

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-996-2

MOBI ISBN 978-963-387-997-9

TARTALOM

Ki is a sámán?

Mi is a sámán?

Sámántörténelem

Sámán születik

Egy sámán elindul

Dolgozik a sámán

Öt kontinens varázslói

A sámán egyben művész is

Sámánok két világ között

Magyar sámánok: a táltosok

Gyógyító sámánok

A sámánok eszközei

Sámánizmus – ma

Ki is a sámán?

Már a legősibb időkben is voltak sámánok, legfeljebb nem így hívták őket. Esetleg sehogyan sem hívták, mert még nem volt rá szó, létezése viszont természetes volt. Az ősközösségi társadalomban mai utólagos szóhasználatunkkal élve mindig volt egy-egy olyan ember, aki valamiféle módon – különböző módokon! – közvetíteni próbált a két világ: az élők és holtak között.

A sámán szó maga a szibériai tunguz népcsoport nyelvében bukkant fel, onnan vették át aztán szerte a világban. Az igazi sámán persze nem csak a fenti közvetítéssel foglalkozott (bár ők maguk, és a velük élők is mindmáig ezt tartják a legfontosabb feladatuknak, sőt elhivatottságuknak), hanem orvoslással is. Nyilvánvaló, hogy a régi (európai, de nem csupán) ősközösségi mini-társadalmakban – hordákban, csoportokban, nemzetségekben – egyszerűen nem tellett arra, hogy két szakembert tartsanak el. Vagyis sehol sem volt egy külön orvos és egy külön varázsló, hanem a legkorábbi időktől kezdve magától értetődően végezte ezeket a funkciókat ugyanaz az ember. Ott, ahol mindössze 20-30, vagy 70-80 ember élt együtt: gyerekek, felnőttek, öregek is – ott egy ilyen „mindenesnek” elég sok dolga akadt. Ám mivel különleges tudással bírt, általános tiszteletnek örvendett. Ami egyben azt is megmagyarázza, hogy miért nem kellett neki is vadászni járni a férfiak csapatával, de miért nem kapargatta az elejtett állatok bőrét együtt az asszonyokkal. Senki sem tartotta a sámánt improduktív egyénnek, koloncnak a csapat, a törzs nyakán. Csak arról volt szó, hogy az ő feladatköre nem illett bele sem a szokásos férfi, sem a női feladatkörökbe. A sámán – az sámán volt, ennek minden jó és kellemetlen oldalával együtt.

Szóval akkor ki is a sámán?

Az az ember, akit a régi nyugati kultúrában „boszorkánynak”, „varázslónak”, „javasembernek”, „látónak”, „gyógyítónak”, stb. emlegettek. Igazából egyik meghatározás sem illik rá pontosan, mert egyszerre több ezeknél, és kevesebb is. Vagy inkább: más. Nem helyettesíthető be. Egy „gyógyító” vagy „füves ember” még nem sámán, tevékenysége sokkal, de sokkal szűkebb annál, amit egy sámán végez.

A maga közönsége, „páciensei”, ügyfelei, társai számára a sámán nélkülözhetetlen szakember számos téren. Ő az, aki tanulta a gyógyfüveket vagy a csontkovácsolást, de – és legfőképpen – egy vallási, ideológiai jelképrendszer közepén foglal helyet. Ő az, aki bárkit bármikor összekapcsolt a közvetlen környezetében a természetfölöttivel, a halottak és az istenek világával. Akik úgy élnek, mint ők, és hisznek a szellemek világában, azok számára a sámán – hogy is fogalmazzuk meg... – nos, szóval olyan, mint egy idegenvezető, egy kalauz. De nevezhetjük őt és funkcióját egyszerre hídnak is.

A sámán egyszerre él itt közöttünk, és a transzcendentális világban is. Mindkét területen egyformán otthonosan mozog, nem érhetik meglepetések (optimális esetben). A sámán lehet férfi vagy nő is, ezt ne felejtsük el, vagyis ez nem tipikusan olyan férfi-foglalkozás, szakma, mint sok más volt az őskorban és később, nemegyszer máig.

A sámán „abban különbözik más varázslóktól és orvosságos emberektől, hogy különleges tudatállapotot használ” (1). Mircea Eliade ezen felül ezt az állapotot – tipikus nyugati szemlélőként – „eksztázisnak” (extasis), vagyis egyfajta normális állapoton kívülinek nevezi, amire jó magyar szó az „önkívület”. De nem maga az eksztázis jellemzi a sámánt, hanem az a mód, ahogyan azt eléri – erről is szó lesz majd könyvünk lapjain.

A sámán nem csak azért mehet át önkívületbe, hogy meggyógyítsa a beteget. Persze ez is lehet egyik célja, gyakorta éppen emiatt viszi át magát abba a különleges állapotba. Ám még gyakoribb, hogy a sámán bejárta a túlvilágot, ott istenekkel vagy szellemekkel találkozik – köztük elsősorban azokkal, amelyekkel már előzőleg valamiféle barátságot, sőt szövetséget kötött, és akik segítségére számíthat „odaát”.

Vannak persze kutatók, akik ez utóbbit nem hiszik el, ezért szakmai műveikben ilyen kifejezésekkel találkozunk: „jelképesen bejárta a túlvilágot” és „meggyőzően adja elő az utazásélményt” – ezzel azt sugallják nekünk, hogy igazából a sámán nem is járt semmiféle más világokban, csak azt ügyesen közvetíti.

Nem mehetünk bele ebbe az utcába, mert akkor minden sámánt eleve hazugsággal vádolnánk. Sőt nem csak a sámánokat tartanánk csalónak, de az egész szakmát és mindazt, ami mögötte van, egyfajta „felvilágosult” módon sommásan sarlatánságnak kiáltanánk ki. Ez nem csak igazságtalan lenne, de saját tudatlanságunkat igazolná. Az élet számos területén vannak olyan jelenségek, események és képességek, amelyek első pillantásra ellentmondanak a józan észnek, és a tudomány eddig elért eredményeinek, túl vannak mostani megismerési szintünkön – de ez nem zárja és nem is zárhatja ki azt, hogy ezek ettől még léteznek és hatnak!

Az, hogy valamit sem mi magunk, sem a tudomány nem tud megmagyarázni, nem érv, és nem bizonyíték arra, hogy az a dolog nem létezik. Azt hiszem, ez a mondat kulcsfontosságú ebben a könyvben. Majdnem minden, ami a sámánokkal összefügg, szinte folyton a két terület határán bolyong. Ismert és ismeretlen keveredik itt össze, ráadásul az emberi lélek és természet rejtelmei is be-beköszönnek ebbe a témába.

Milyen az ember normális tudatállapotban? Nem tud eltávozni más dimenziókba, utazni a holtak, a szellemek, az istenek birodalmában – így vagyok én is, amikor írom e sorokat, és ön is, kedves olvasó, amikor olvassa. A sámán létezésének egyik legfőbb célja az, hogy ezt a feladatot mégis megoldja. Az esetek többségében nem azért teszi, hogy a saját vagy mások kíváncsiságát kielégítse, jelentéktelen kérdésekre választ kapjon, hanem hogy ezen az úton is embertársait gyógyítsa. Vagy erőt szerezzen ehhez a gyógyításhoz.

A sámánnak igen sok dologhoz kell értenie. Nem véletlen tehát, hogy a hordákban, törzsekben, nemzetségekben és mindenféle egyéb társadalmi formációkban mindig és mindenhol afféle „értelmiséginek” számított. Ő volt az, aki sok nehézfejű hordatag, vagy akár törzsfőnök helyett is gondolkodott, aki elsőnek értette meg, miről is van szó egy-egy új helyzetben. És mindennek elismerését jelenti, hogy a csoportosulás ügyeiben ki is kérték a véleményét, nemegyszer éppen az övé volt a leginkább meghatározó, a döntő.

Mondhatná valaki, hogy a jó sámán jó színész is egyben. Való igaz, szükség van „fellépésekre”. A sámán zeneileg és szövegesen kódolt üzeneteket ad elő, nemegyszer hangszeres kísérettel (dob például, de nem kizárólag), mozgáskultúrája is van a sámáni viselkedésnek. A rituális tudatállapot-módosítás is része persze a sámán-technikának – és e szót használva ismét csak nem vonjuk kétségbe sem a sámán képességeit, sem azt, hogy életmódja, működése igaz, és társadalmilag hasznos.

A sámán az az ember, aki egyfelől élvezi, amit csinál, ez neki sok örömet ad – ugyanakkor kellő óvatossággal és tisztelettel kell kezelnie azokat az erőket, amelyekkel rendelkezik, és amelyekkel találkozik. A sámán tehát ebből következően nem lehet egy komolytalan ember, egy lóti-futi, egy virgonc tizenéves. A csoport, amelyet szolgál, el is várja tőle a kellő komolyságot. Mint egy olyan embertől, aki félelmetes erőkkel találkozhat és találkozik nap mint nap, és akire a csoporttársai érzésük szerint az életüket is rábízzák nemegyszer.

A sámán nem szórakozásból sámánkodik – küldetése van. Ez a feladata, erre született, ezt várják el tőle. Mi több, amikor a kezdet kezdetén elvállalta, hogy magáévá teszi a tudást, és megkapja a vele járó erőt, döntése alapján sok mindenről le kellett mondania. Nem lehet valaki egyszerre sámán és duhaj úr, aki a csoport nagy mulatságai alkalmával maga is elengedi magát, iszik, térdét csapkodva nevetgél. A magánéletben sem hasonulhat társaihoz, az emberekhez általában. Nem vehet részt korrupciós ügyekben, nem járhat el marhát, lovat, rénszarvast, lámát lopni, nem keveredhet gyanús ügyletekbe, és így tovább. A sámánnak a maga közösségében akkor van tekintélye, ha egyfelől rendelkezik a szükséges tudással, másfelől pedig az élete is nyitott könyv mások előtt, mentes minden sötétségtől, homálytól, folttól, jellembeli hiányosságtól.

Mindebből már eleve két dolog következik: 1) nem akárki lehet sámán, és 2) nem könnyű sámánnak lenni.

Mi is a sámán?

Már szóltunk egynéhány feladatáról, tehát közelítettünk a kérdés megválaszolásához.

A sámánizmust sok kutató nem tartja vallásnak, és igazából tényleg nem is az. Akármilyen primitívnek tűnik ez a meghatározás, azért a sámánság egy szakma – bármennyire is ódzkodhatnak néhányan e szó hallatán. Ha szakma orvosnak, vagy zeneszerzőnek, vagy költőnek, vagy papnak lenni, akkor szakma a sámánság is. Mindegyik a mások javát szolgálja szándékait tekintve, még ha olykor nagyon áttételesen is.

A sámáni foglalkozás és mindaz, ami vele jár, nemegyszer hihetetlennek tűnik, sőt, mint Hoppál Mihály írta: „kívülről hiedelemnek tűnik” (2). A „hiedelem” szónak persze van a magyar nyelvben egy pejoratív, lenéző, lekicsinylő árnyalatú jelentése, de ennek ne higgyünk. Ha valaki képes belülről nézni a sámánságot, az rendelkezik meggyőződéssel, mélységes hittel az ott történő dolgokban és erőkben, lehetőségekben. És nemcsak maguknak a sámánoknak van ez a meggyőződésük és hitük, hanem azoknak is, akik egy-egy sámánnal kapcsolatba kerültek, különösen, mint hozzájuk forduló ügyfelek vagy betegek.

A sámán a már említett tunguz nyelvben is, amelyből származik, „tudót” jelent. Azt az embert, aki rendelkezik a tudással – és sok más nyelvben is ez a helyzet. Így hát kénytelenek vagyunk elfogadni azt is, hogy a sámán egy tudós ember, aki ugyan nem a molekuláris biológia, a kvantummechanika vagy az összehasonlító nyelvészet terén jeleskedik, de attól még van egy bizonyos, nem is kicsi tudása. Igaz, olyan dolgokról, amelyeket az emberek többsége el sem fogad, vagy nem hisz benne (különösen itt Nyugaton), de azért ezek a dolgok léteznek és működnek, mint már említettem.

A sámán lélekbúvár és pszichológus, életvezetési tanácsadó és összekötő a két világ között. A sámán lehet éppenséggel művész is valamilyen szinten. A sámán gyógyító, aki azonban sokat tehet a megelőzés terén is. A sámán egyfajta, nagyon speciális szájhagyomány őrzője, és mint ilyen, értékes forrása lehet a modern tudományok több ágának, és azok kutatóinak. A sámán lehet jós, aki előre látja a jövő egy-egy szeletét, és lehet lélekvezető is. Tevékenységéből kifolyólag áldozati és egyéb szertartások vezetője. De mindenekfelett, mint már írtuk, közvetítő a világok között. Akkor is, ha a sámánokat sokfelé sem a tudomány képviselői, sem a jobbára ateista propaganda emberei és politikusai nem voltak képesek elfogadni, és emiatt üldöztetéseket kellett elszenvedniök.

Külön fejezetet írhatnánk a sámánok társadalmi szerepéről. Mielőtt belemerülünk abba, hogyan is lesz valakiből sámán, nézzük meg, milyen feladatokat vállal magára, és mit tud teljesíteni abból, amit a közösség elvár tőle?

Volt olyan – a témával behatóan foglalkozó – szakember, aki egyszerűen „vallási specialistáknak” nevezte őket, bár ez nyilván csak tevékenységük egy részét fedi le. De más, neves kutatók is igyekeznek a sámánokat a vallásos ágazaton belül tartani. Nem kétséges, hogy a hitvilág szerves része nem csak a sámánok létezésének és munkájának, de annak a társadalmi keretnek is, amelyben mindez létrejött, és azóta is működik.

Az sem vitás, hogy kulturális tevékenységről van szó. Ennek keretében az első emberek igyekeztek kialakítani a természet és az őket körülvevő társadalom erőihez való, igen személyes viszonyukat. Az emberek már kezdetben törekedtek meghatározni a világot, megismerni, milyen erők mozgatják azt. Mivel a valódi tudás még hiányzott, jöhetett a hit. Az ismeretlen mozgató erőket eleinte csak a fantáziájukban bízva próbálták elképzelni, leírni, némi túlzással meghatározni.

Persze ez még nem volt igazi vallás a szó mai értelmében, de az ember rálépett az útra, és haladt rajta. Ahogyan gyűlt a tudása, úgy vált egyre bizonytalanabbá előbb a világot mozgató jó és rossz szellemek, majd az istenek, végül az egyetlen isten létezése. A tudomány eredményei más képet festettek a valóságról, a megismerés minden újabb szintje kezdte a fantázia világába visszatuszkolni a vallásokat, az istenhitet, és persze magát az istent is. De hogy valaha véget ér-e a folyamat, és diadalmaskodik a tudomány, a vallás pedig véglegesen veszít – ma még nehéz megmondani.

Hol van mindebben a sámán?

Ott van bizony ő is, és nem rejtezve. Ahol a természet erői felbukkannak, ahol ismeretlen „szellemek” tevékenykednek, ahol az emberek élnek, majd hirtelen meghalnak és… és mi lesz velük? – ahol ez a kérdés felmerül, ott már helye van annak az embernek, aki ezekre a kérdésekre is igyekszik választ kapni, és adni.

Mi itt Nyugaton – mert e tekintetben a magyarok is Nyugatnak számítanak, bár jobb lenne ehelyett Európát mondani, hisz sámánok dolgoznak a többi négy világrészben, míg Európában alig – eléggé eltávolodtunk már mindentől, valljuk be. Kissé – vagy nem is kissé – idegenkedve szemléljük, mi történik a sámánok körül. Jó lenne változtatni ezen a viszonyon, hiszen azt kell mondanunk, hogy a sámánok 1) részei a mai valóságnak, és 2) olykor esetleg hatással lehetnek ránk is.

Mindenekelőtt jegyezzük meg: a sámánok nagyon közel vannak a természethez. Sokkal közelebb, mint mi. Ez alatt egyfelől a fizikai környezetet értem. Bár volt rá példa, hogy egy-egy sámán – különösen a szovjet és poszt-szovjet valóságban – panelházban lakott, és ott is gyakorolta hivatását, azért a legtöbb esetben arról van szó, hogy a sámán „egy lépésre” lakik a pusztaságtól, az erdőtől, az őserdőtől a hegyekben, tajgában, trópusi őserdőben, és értelemszerűen ott tevékenykedik. Másrészt pedig jól ismeri és használja azt az adott fizikai környezetet, otthon van azon az éghajlaton, abban a növényzetben, állatvilágban, és persze hitvilágban is.

A másik „környezeti tényező”: a sámán még közelebb van lélekben is ahhoz, ami a régi korok embereit vette körül, már szellemi értelemben. Nevezhetjük hát a sámánt valamiféle időkön túlnyúló relikviának, a múlt maradványának – ezzel azonban lenéznénk őt. Könnyen lehet, hogy a sámánok modernebbek, mint sokan közülünk, ők ugyanis olyan erők birtokában vannak, olyan erőkkel találkoznak, amelyek mindig is léteztek, de amelyeket mi, városlakó fehér emberek – úgymond talán túlságosan is „civilizáltak” – majd csak ezután fogunk megismerni. Az emberiség ismét megismeri azokat a szellemi erőket, amelyek a világ kezdete óta mindig is voltak és hatottak. Csak mi elkanyarodtunk tőlük, elfelejtettük, nem hittük létüket, kigúnyoltuk őket is és mindazokat, akik itt köztünk élve továbbra is hitték és megtapasztalták ezeket az erőket. Most majd szépen visszakullogunk mi is, kicsit megszégyenülve, de érdeklődve és új hatásokra várva.

A már említett Eliade szerint a sámánok mindenféle módon közel vannak a természethez, gyakorlatilag manapság már ők az utolsók, akik képesek kommunikálni az állatokkal… Könnyen lehet, hogy ez tökéletesen igaz.

A sámán volt az már az őskorban is, aki szemmel tartotta a természeti környezetet, és baráti kapcsolatot ápolt földdel, vízzel, levegővel, növényekkel, állatokkal, de a halott kövekkel is, például. Mivel az ősi korok embereinek a túléléshez alapvetően szükségük volt arra, hogy ez a kapcsolat jó legyen, hát ehhez (is) szükség volt sámánra. Mondhatnánk azt is: míg a horda, a csoport tagjai vadásztak és mindennapi életük ügyeit intézték, egy erre szakosodott személyt azzal bíztak meg, hogy tartsa a dolgokat összhangban. Ők ugyanis az őket körülvevő, az előbb félig-meddig felsorolt környezeti tényezőinket a családjuknak tekintették!

Igen, a szó jó értelmében rokonuk volt a víz, a levegő, a föld, az állatok, a növények… Egy nagy egységben éltek mindezzel, és a fa kérge, a lábuk alá kerülő kő, az égen úszó bárányfelhő, a medve vagy a szálló madár is családtag volt. Érezték mindezt a lehető legtermészetesebben, normális dolog volt ez, nem vita tárgya, nem elmélkedtek fölötte, egyszerűen elfogadták.

Mit nem adnánk ma már sokan, ha a modern emberiség is így érezne és viselkedne a természetes környezetével szemben..! De ne legyünk igazságtalanok, igenis vannak emberek és egyre többen, akik így tekintenek környezetünkre, tágabban a Földre. És ezek egy részét éppen a ma ismét terjedőben lévő sámánizmus, vagy annak egyes részei „fogták meg”.

Ez egyfajta reneszánszát jelenti ennek az ősi szakmának, akkor is, ha az érdeklődők nagy többsége nem akar sámán lenni, viszont doboló-csoportokban vesznek részt, elvállalják, hogy lelki úton gyógyítsanak számukra ismert vagy teljesen ismeretlen betegeket, egyáltalán egyféle „sámánmunkát” végezzenek. Ami arra utal, hogy mégis csak van a sámánoknak ma is valamiféle társadalmi szerepük – talán nem is kevés?

Michael Harner szakíró véleménye szerint ezek a mai – nagyobbrészt persze még csak sámán-utánzó – személyek „az általában rejtett világegyetem biztonságát és szeretetét megtapasztalva, komoly átváltozáson mennek keresztül. Az utazásaik alatt az ismételten megélt kozmikus szeretet érzése egyre inkább megnyilvánul mindennapi életükben. Soha nem magányosak, még ha egyedül is vannak, mivel megértették, hogy semmilyen körülmények között sem vagyunk ténylegesen elkülönülve. Mint ahogy a szibériai sámánok is ráébredtek arra, hogy: ’Minden, ami van, az él!’ Bármerre nézünk, az élet, a családunk vesz körül bennünket. Visszatértünk a sámánok időn és téren túli örökkévaló közösségébe” (3).

Mi a sámán? – tesszük fel a kérdést ismételten. Már megállapítottuk, hogy a sámánizmus nem egyfajta vallás, ezért hát a sámánt sem tekinthetjük papnak a szó szoros, de mai értelmében semmi esetre sem. Azt is említettük már, hogy a sámán „lélekvezető”. De ez sem igazán papi feladat: a halottak lelkének átvezetése a túl világra. Bár az utóbbi évszázadokban nálunk Európában a keresztény papok feladatai között ez is szerepelt és szerepel, egyfajta vigaszt nyújtanak szavakkal és apró szertartásokkal, mint például az utolsó kenet feladása és gyónás általi megtisztítása a léleknek, mielőtt az a lélek úgymond „isten színe elé kerül”. Ezek a szertartások, vagy hozzájuk valamiképpen hasonlók is ugyanilyen céllal létezhettek már az őskorban is. Nem csak a kereszténység fedezte fel magának ezt a területet.

De a sámán – igaz, csak némelyik népnél – részt vesz a feladat fordítottjában is. Vagyis nem a halott lelkét vezeti át a túlvilágra, hanem az újonnan születő lelket segíti ide. Azaz: a sámán részt vesz a szüléseken, és ott van akkor is – mondjuk így: „szolgálatra jelentkezik” akkor –, amikor egy kis ember megérkezik erre a világra. Mivel annak is van lelke, hát a „lélekvezető” ittléte nem tűnik indokolatlannak vagy fölöslegesnek. (Elgondolkoztató mégis, hogy a „sámános szülés” mégis csak a Föld néhány pontján terjedt el, másutt a sámánok ezt nem gyakorolják.)

Ha a sámánizmus nem vallás, akkor értelemszerűen nem lehet pap a gyakorló sámán sem. A következő kérdés így hangzik: orvos-e a sámán? Itt már sokkal határozottabban válaszolhatunk: igen. A sámán gyógyító, sőt megelőző, preventív tevékenységet is végez.

Szibériában nincs is olyan sámán, aki ne gyógyítana, és amennyire ez tudható, a többi világrészben is így van. A dél-amerikai sámánok nemegyszer nagyon híresek, és olyan bajokra is találnak írt, amelyekkel szemben az európai és észak-amerikai típusú orvostudomány tehetetlen.

Lehet ám persze, hogy a szibériai sámán nem gyógyfüvekkel vagy más „gyógy-szerekkel” végzi a gyógyítást – mint nemegyszer az afrikaiak, dél-amerikaiak – hanem „elmegy megkeresni a beteg eltávozott lelkét”. Az ottani népek hiedelemvilágában ugyanis az szerepel: az ember azért betegszik meg, mert két lelke közül az egyik – az, amit „szabad léleknek” neveznek, ellentétben a folyton ott maradó „test-lélekkel” – elmegy valahová a világba. Hitük szerint a sámán ilyenkor a maga szabad lelkét utána küldi valahová, az elmegy, megkeresi és hazahozza a beteg lelkét, és ezáltal az meggyógyul.

A test-lélek ezenközben persze itt van a testükben, hogy azt életben tartsa.

Nem véletlen különben, hogy német, angol és francia nyelvterületen is „gyógyító embernek” (Medizinmann, Medicine Man) nevezik a sámánokat, de a törzsi varázslókat is, akik persze éppen úgy sámánok, mint a többi, még ha nem is így nevezték el őket a néprajzkutatók. A sámán általában nem ugyanolyan ember, mint a törzs többi tagja, ez általános jelenség az egész Földön. Nem fizikailag különbözik tőlük, hanem mert neki „tudása van”. Bizony orvosnak kell őt tekinteni akkor is – vagy éppen azért? – mert a gyógyítás során olyan eszközöket is alkalmaz, amelyek már a modern orvostudományban is szerepeltek-szerepelnek, ott is megállták a helyüket. Ilyen a pszichoterápia, a hipnózis vagy szuggesztio.

Pszichológus-e a sámán? Kapásból válaszolhatjuk, hogy igen, hiszen a legtöbbjük nyilván érti és érzi az emberi szó hatalmát. Meg kell vigasztalni azt, akinek testi vagy lelki fájdalma van. És talán nem járunk messze az igazságtól, ha kijelentjük: amikor a sámán áldást oszt, vagy pláne jósol, az is egyfajta pszichológiai tevékenység. Háborgó lelkek megnyugtatására is szolgálhat. A jóslás különben valamilyen tárgy segítségével történik, a legtöbbször olyannal, amit a sámán nap mint nap használ. Lehet hát maga a dob, a dobverő, egy kés vagy éppen egy bronz- vagy réztükör (ezzel gyógyítanak is).

A jóslások egy része fölfogható úgy is, hogy tulajdonképpen áldás. Ugyanis a (szibériai) sámán úgymond a dolgok szerencsés jövőbeni alakulását jelzi előre, ily módon tehát megáldja, jóváhagyja az események bekövetkeztét, a jövőt. És ezt ugyanígy értelmezi az is, aki a jóslatot kérte tőle. Megnyugszik a jövőt illetően, és ily módon a sámán tevékenysége az ő számára a lelki egyensúlyt biztosítja.

Vannak olyan népek, mint az evenkik vagy tunguzok, akiknél a sámánok nem csak egyénenként jósolnak-áldanak, hanem egy-egy nagyobb ünnep alkalmával az egész törzsnek osztanak áldást. Vagyis biztosítják az emberek és az állatok jólétét (általában nyár végén, hogy a tél baj nélkül múljon el).

Van még a sámánoknak olyan funkciójuk is, amire a kívülállók ritkán gondolnak. A sámán ugyanis egyfajta hagyományőrző is, szinte „intézmény”. Különösen azoknál a népeknél, amelyek eddig az írásbeliségen kívül estek, egyszerűbben fogalmazva: nem ismerték. Nem ismerik az írást, tehát értelemszerűen szóban, szájhagyomány útján őrzik értékeiket. Ezeket a szövegeket, dalokat, eseményeket mondják-adják tovább nemzedékről nemzedékre.

A sámán, legalábbis Szibériában, ahol vagy félszáz nép él, kicsik és még kisebbek, és azokon belül is mindegyik közösségnek van sámánja – ez az ember nem csak egyfajta „raktár” szerepét játssza, nem csak őrzi, amit tud, de azt időről időre elő is adja, majd később továbbadja az utódjának. Milyen félelmetes emlékezőtehetségre van szükségük! A sámán és ez az énekes hagyományőrző olyannyira egy, hogy számos népnél nincs is rájuk külön szó, egyazon kifejezéssel illetik mindkét „mesterséget”.

Ezzel együtt jár az is, hogy a sámánnak egy kicsit előadóművésznek is kell lennie. Hiszen amit tud: szöveget mondani, dalt énekelni, ősi táncot bemutatni, nos, erre és ezer más képességre is szüksége van. Távol álljon tőlünk, hogy a sámánokat afféle régi és/vagy mai szuperembereknek fessük le, de tagadhatatlanul igaz, hogy sokoldalú embereknek kell lenniök. A sok feladat, amivel a közösség megbízza őket, aminek teljesítését el is várja tőlük, sokféle képességet követel meg.

Értenie kell a zenéhez, vagyis egynémely ottani hangszerhez a sámándobon kívül, természetesen. Tudnia kell énekelni, és ha kell, látványosan előadni azt a régi történetet vagy szöveget, amit a fejében őriz, esetleg már csak egyedül. Ha baja esik, az az ősi szöveg is sérül, vagy megsemmisül a sámánnal együtt. Ez egyben óvatosságot és önfegyelmet, valamint nagyfokú felelősségérzetet követel meg tőle. Arról nem is beszélve, hogy a felelőssége e nélkül is elég nagy, hiszen az egész közösségben ő egyedül rendelkezik azzal a nagy tudással (míg nincs egy végzett tanítványa), és ha valami baja esik, akkor a törzse ott marad segítség nélkül.

Mi több, a legtöbb sámánnak tudnia kell rögtönözni. Ha például meghal a közösség egy tagja, neki kell levezetnie a halotti szertartást. De ez nem csak rituális mozgásokból vagy dobolásból áll csupán, dehogy! A sámán ilyenkor felmondja a halott egész életét, a családtól kapott információknak megfelelően alakítja a szöveget. Mi több: hogy milyen legyen az a szöveg, függ a halottól, a helyzettől, a családjától, de még annak bőkezűségétől vagy szűkmarkúságától is… Hiszen a sámán is „a piacról él”, és ha elég jól megjutalmazzák szolgálataiért, akkor bőbeszédűbb a halottal kapcsolatban, többet emlegeti annak jó tetteit, és talán még a lelkét is könnyebben vezeti át a túlvilágra…

Vagyis a sámán egyben művész is.

Értenie kell a pantomimhoz, egyfajta – arrafelé elfogadott és értékelt – mozgáskultúrához. Ha a sámán valóban „egyszemélyes színház” (Hoppál Mihály), akkor abban értelemszerűen ő az egyetlen színész is. Lehet, nincs sok nézője, de azok mind árgus szemekkel figyelik és tanulnak abból, amit előad, bemutat. Átélik azt, és fontos a számukra. Az igazi művészt úgysem a közönség nagysága inspirálja.

Vannak férfi és női sámánok, akik igen nagy teherbíró képességgel rendelkeznek. Minden színésznél többet kell nyújtaniok, mert nemegyszer egyetlen szertartás eltart akár 10 órán keresztül, sőt tovább! Ez nem kis fizikai állóképességet kíván a művészi teljesítmény érdekében.

De hát itt intelligenciára is szükség van. Ebben megegyezik minden forrásmunka szerzője. A sámán nem lehet fizikailag gyenge ember, még ha úgy is néz ki. Sokat kell kibírnia. No, de nem lehet buta sem. Bár a régi forrásokban főként azt olvassuk, hogy a sámánok gyenge idegzetű, sőt voltaképpen eleve idegbeteg emberek (efféle vélekedés még a modern sámán-szakirodalomban is felbukkan, de szerencsére már ritkábban).

1672-ben (!) Avvakum Petrovics orosz konzervatív egyházi vezető elsőként írta le nyomtatásban a „sámán” szót. A cár Szibériába száműzte (ebből is látszik, hogy ez régi gyakorlat orosz földön…), és ott találkozott egy tunguz sámánnal, aki a történet szerint alaposan leszerepelt, hamis jóslatot mondott. Érthető persze Petrovics dühe a sámán ellen, hiszen a keresztények az efféléket mindig is „varázslónak”, „szélhámosnak”, „csalónak”, gazembernek titulálták, sokszor már eleve, mielőtt még egyáltalán megmutathatta volna a sámán, mire képes. Petrovics is „varázsló gazfickónak” nevezi a tunguzt (4).

De a többi régebbi szerző sem különbözik ettől. Annyira átitatta őket a kereszténység, vagy maguk is papok voltak, de ugyanilyeneket állítanak a dél-amerikai, karibi, afrikai, stb. sámánokról is. Aki csak ezek közül itt vagy ott találkozott egy sámánnal, biztos, hogy „ördögimádásról”, „ördög megidézéséről” kezdett beszélni, és általában a keresztények a sámánokat az „ördög papjainak” tartották. Egy másik orosz, Sztyepan Petrovics Krasenyinnyikov 1755-ben „babonától elvakított” emberekről ír. Ugyan tudós volt ez az úr, botanikus, de távol-keleti utazásából azt jelentette haza a cárnak, hogy arrafelé a népek „abszurd dolgokban hisznek”, a sámánjaik pedig „trükköket adnak elő”, azaz csalók.

Bizony az efféle vélekedéseknek egy-egy kor nagy emberei is felültek. A felvilágosodás mestere, az enciklopédista Denis Diderot 1765-ben már eleve így indítja lexikon-szócikkét:

„Sámánok. E névvel illetik Szibéria lakói azokat az imposztorokat, akik papi, bűvészi, varázslói és orvoslói funkciókat látnak el” – majd utána nála is szóba kerül az ördög (!), akire a sámánok úgymond befolyással vannak. És olyan kifejezések jelennek meg a felvilágosodás nagy úttörőjének tollából, mint „trükköket adnak elő”, amelyek „a tudatlan emberek szemében természetfölöttinek látszanak”. Akik ezt nézik és elhiszik, azok Monsieur Diderot szerint „gyengeelméjű nézősereg” és hogy a közönség a szertartás közben „töménytelen mennyiségű égetett szeszt iszik”… Jó lenne tudni, még így utólag is, hogy ki vezette ennyire félre a nagy tudóst? Körülbelül ugyanilyen lehangolóan nyilatkozik a „varázsló” címszó alatt is, mindazonáltal elismeri, hogy ezek a „sarlatánok” nemegyszer csakugyan képesek megjósolni a később bekövetkező eseményeket… (Akkor most sarlatánok, vagy sem? – kérdezhetnénk.)

Valamivel pozitívabban vélekedett a nagy német filozófus, kritikus és teológus, Johann Gottfried Herder 1785-ben. Amikor a kortársai már javában benne jártak a felvilágosodásban, Herder nem sok szépet írt a sámánokról, varázslókról. Bár igyekezett őket megérteni, azért nála is olyan szavakat találunk, mint „köznép elvakítói”, akiket „saját törzsük képzeletvilága hozott létre”.

Johann Georg Gmelin német kutató tíz évet töltött Szibériában, ezalatt számos sámán-szertartást látott, a legtöbbször eleve pénzt fizetett azért, hogy külön neki előadjanak egyet-egyet – és nem győzték meg a látottak. Nem volt képes a mélyére hatolni a dolognak. 1751-ben négykötetes könyvet írt utazásairól, amelyben a sámánokat alaposan „kiosztotta”.

Eleve már azért rendelte meg a szertartásokat, hogy leleplezze a „bűvészmutatványokat” és a „varázslást”, de nem járt sikerrel. Egyik leírásában azt hiteti el velünk, hogy a tunguz sámán az ördögöt idézte meg…

Ez tipikus keresztény szemlélet, amely nem tud semmit, és nem is ismerné el azt, hogy vannak szellemek – jók és rosszak –, és hogy a sámán is nyilván róluk beszélt, ami a többszörös fordítás (tunguz-orosz-német) során változott „ördöggé”. Gmelin így fejezi be a történetet: „A végén megerősödött bennünk az a vélemény, hogy az egész egy nagy humbug, és szívünk mélyén mindannyian azt kívántuk: jobb lenne, ha a sámánt és társait szépen elvinnék az urguri ezüstbányába, hogy életük hátralévő napjait kényszermunkával töltsék”. Kedves volt a Herr Professor, nem vitás. Talán örülne ma, ha tudná, hogy kétszáz évvel korábbi kívánsága gyakran valóra vált: a szovjet hatóságok a legtöbb sámánt szerte a nagy országban elhurcolták, vagy kivégezték.

Nem csodálkozhatunk, ha a régebbi korokban az utazók, vagy akár az elvileg nyitottabb elméjű kutatók is alaposan meglepődtek egy-egy sámánszertartás láttán. Az, hogy a sámán önkívületi állapotba kerül, vagy fel-alá rohangál és rémisztő hangon kiabál – számukra eleve egyet jelentett az elmebajjal! Sorolhatnánk azokat a kutatókat, még a huszadik századból is, akik vélekedése szerint „a sámánok mentálisan sérült emberek”. Akiknek olykor „inspirációs rohamuk van”, amely „az őrületig fokozódik” (Marie Antoinette Czaplicka, 1914). Ő arra is célzott, hogy ez a betegség (?) örökletes eredetű is lehet. Magyarán azt sugallta, hogy a sámánok genetikailag terhelt családokból származnak, és semmiképpen sem lehet őket épeszű, teljes értékű embereknek tekinteni. Hát hogy is lehetne, ha egy-egy ilyen személy „idegessége és izgatottsága gyakran már az elmebaj határát súrolja”? Czaplicka asszony, aki a szibériai sámánokról mellesleg diplomamunkát írt az Oxfordi Egyetemen, úgy vélte, hogy a leendő sámánok egy-egy „hisztériás roham” során érzik meg elhivatottságukat.