Vezekényi György

Egyenes és görbe vonalak

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-999-3

MOBI ISBN 978-963-453-000-8

1.

Az éjszaka lovai nyerítettek a fájdalomtól s a Hold pedig

csak kukorékolt a fülembe és én moccanatlan dideregtem,

megbénultan hallgattam a csöndet körülöttem, ami nem is

igazán csönd volt, mert mondom lovak nyerítettek s a Hold

kukorékolt,

miközben a szoba egészen kihalt volt és csupasz, mint

festés-és mázoláskor olyan csupasz, csak egy-két szeg állt

még ki a falból, amire ruhákat lehetett akasztani,

vagy csak alájuk dobni, amúgy nemtörődöm módon.

És felébredtem erre az éjszaki ricsajra,

gondoltam menni kellene valahova, messze, olyan messze, mint rég,

repülőre ülni és autóbuszon cipelni magam végtelenül,

de ez már nagyon rég volt, hogy Londonból Ferihegytől Szegedig a vonaton

két lábamon egyhelyben állva utaztam és nem volt semmi bajom ezzel,

hisz végtére is az ember mindent kibír, rosszat és jót is,

mert sokan voltak, akik csak nekem akartak jót, s ez kergetett

Angliába engem, Wolverhamptonba 2005-ben,

ahol ugyan gyakran esett az eső,

de a napsütés olyan volt, mint egy tüskétlen sündisznó,

és ott árválkodtunk hárman, egy IT szakember, Pami meg én,

és minden este sört ittunk a konyhában, ami penészes volt már

leheletünktől, de hát mi is tehettünk volna, Anglia ugyanis túl

barátságos volt hogysem ellenfél lehessen,

hisz egy baráttal csak sakkozhat az ember,

de végül is mind belehaltunk az ott levőségbe s hazacihelődtünk,

aztán az IT szakember Esztergomban leragadt egy nővel és gyereket

faragtak maguknak, én pedig Pamival Szarvason tettük le ülepünk

és ünnepeltünk, mert jöttek a szép napok, amik nagyrészt elmúltak már,

csak mi maradunk együtt

együtt egyedül

egészen egyedül.

2.

Már köhögök a cigarettától, két vagy három doboz naponta,

gangok,

kongó gangok,

de ezt senki nem veszi észre, én is csak néha, de az orvosoknak

mindig a legjobb arcomat mutatom, hogy ne panaszkodjanak, még

belebetegednének abba, hogy élek. Mert lehetnék akár

fabábú is, jól kifaragva, azt sem vennék észre, mert minden orvos

kerüli a betegséget, s azt sem szeretik, ha két lábon imbolyog eléjük.

De nemrég az egyik orvosom bevallotta, hogy ő is beteg volt,

az unokájától kapott el valami isteneset, hogy két hétig a tükörbe sem nézett,

lám ennek is a tükör látta kárát, hogy nem üthetett vissza,

de a doktor azóta jól van, és pocsék ízlésű ruhákban jár,

hiszen nem kirakodó vásár ez, kérem, hanem rendelés,

ahol a beteg a főfogás a doktor meg megebédel belőle.

Na, ez aztán az élet, mondom, ez aztán az, a semmiért

mindent cserébe,

a legjobb csere-bere.

3.

De kimostam a ruháim, a víz pedig fekete volt, mint a tüdőm,

és tegnap próbáltam pengetni a gitárom megint, de minden hang

fals volt, valahogy el-eltévedtek az ujjaim, nem vagyok már a régi,

inkább valami új, amit nem ismer senki és én sem, mert egy új dal

szól bennem, nem az unt már, amit elvittek a szemetesek, akik

keddenként járnak erre, s minden kedden tele lehet rakni a kukát

fölösleges dolgokkal, így dobtam ki magamból én is egy jó részt,

vagy inkább elavultat,

papagallum, ahogy Kasikám mondaná,

papagallum,

a minap Keszthelyre utaztam gondolatban, ahol rég jártam és

szerelmes voltam, mert Pami volt ott valami fontos konferencián,

én pedig itthon kuksoltam,

csak kuksoltam, fontosan,

s rájöttem, hogy a szemem is egyre gyorsabban romlik, rossz

már a régi szemüveg, csak ragaszkodom hozzá,

egy új lencsének meg bizony olyan borsos ára van,

hogy tüsszenteni kell,

tüsszenteni

zsebkendőtlenül,

csak úgy bele a világba, hisz van elég hely itt mindenkinek,

habár ez sem a régi már.

4.

Egy napon, úgy három éve már,

megismerkedtem a lányommal, aki tizennyolc lett éppen,

nagykorú és nagyon igazságos,

ugyanis már korán keresztre feszítették a lelkét,

hogy örökké Jézushoz rimánkodjon,

de egyébként belülről rám hasonlított, de kívülről az anyjára ütött,

ám rájöttem, hogy a jelenen kívül nincs más mondandónk

egymásnak, csak a varjak károgtak,

és kacsák hápogtak

mi pedig Esztergomban sétáltunk a folyóparton,

megtört az idő s az órák elhajoltak,

és megebédeltünk búcsúképpen,

én festményekről és rajzokról meséltem neki,

vonalakról és színekről,

mert ez történt, akárhányszor mentem

látni őt, de a lányom illedelmes volt és hallgatag,

s elfeledte elmondani nekem, hogy van egy mostohaapja

s én vagyok a fölösleges harmadik,

eközben belevéstem számtalan papírlapba élettörténetem,

amit neki is odaadtam, de ő nem olvasta el,

anyámról pedig abban az időben tudtam meg,

hogy ő is csak érdekből szült engem,

hogy apámat valahogy megtartsa,

és akkor valami megszakadt bennem,

megváltoztam, hogy ne szeressenek,

ne szeressenek.

5.

Mert minden összefügg, mint az összekötött lepedők

akasztás előtt, mert miután a lányommal találkoztam

egy kocsmában ülve sört ittam éppen, amikor

összedőlt a világ körülöttem -

üvöltés

hörgés és üvöltés,

és én azt sem tudtam ki vagyok,

elténfergett az idő és

öt napig sírtam egyfolytában és meg akartam halni,

papok nélkül,

de a jó isten nem engedett most sem,

pedig nem hazudtak a könnyeim senkinek, az ápolók nagyon

kedvesek voltak velem és az orvosok is, hiszen

ők sem értették mi történik velem:

leszakadt a híd, összeomoltak a házak s emberek menekültek

eszüket vesztve, csak én álltam dermedten és bőgtem

minden vonagló Ámen helyett.

6.

Anyám halálára egy verset eszkábáltam

koporsószegekkel,

pedig akkor még csak azt tudtam,

hogy egy munkásszállón lakik a bátyámmal,

mint valami hontalan csavargó, és egy cigánynak

adják az összes pénzüket, hogy saját házuk legyen,

amiből aztán nem lett semmi sem. Aztán megtudtam,

hogy anyám bár él még, tényleg halott, az Alzheimer kór

elvette már egészen az énjét, s én kértem meg, hogy

köszöntsön fel születésnapomon. Mert az öregség

kegyetlen játék, melyben az ember tehetetlen

csak az élet játszik el velünk,

el velünk.

7.

Most csak ülök tüzes trónuson, fülemben forró ólom

és egy idegenre várunk, aki idetolja a képét megnézni

hogyan élünk, de én elhatároztam, hogy csak mosolyogni

fogok, s egy szót sem szólok, míg fejemre nem rakják

a tüzes koronát,

teljes a kép drágám,

egészen teljes,

csak még egy kicsit kell várni, aztán jó pofázni egy ismeretlennel,

mert minden ember ismeretlen lett már régóta

még magamat is megcsodálom a tükörben, hogy hogyan kerülök oda,

de várni kell,

várni

s ki kell bírni, ami jön valakivel,

ez a humanoidfóbia, amit senki nem hisz el,

de kérem, a vonalak meghajlanak lassan, egészen lassan

és a feszes tükrökben látom az oválisan meghajlott ketyegő órát a konyhában,

s egészen magam vagyok,

vagyok egészen és lassan.

8.

A hallhatatlanság felé robog velünk az idő,

kedves,

kedves,

döcögünk olykor és meg-megállunk, de azért haladunk,

és mégiscsak egy ámokfutás ez az idővel, de

mindegy,

mindegy,

fő, hogy sínen vagyunk s készek arra,

hogy belehaljunk álmainkba,

bizony, az álmainkba,

mert más nem létezik úgysem.

9.

Eltűntek az éjszakák és a nappalok, csak a szürkület lett

olyan hosszú, mint valami alföldi falu

a térképen,

a térképen, ahol nem látszik semmi, csak négyzetek és téglalapok,

ezért a festő felkötötte magát a vásznára egy szép napon,

szép festmény lett, domború,

csupa tört vonalak és hajlások,

színek és színtelenségek,

átkok, amiket nem mondunk ki sohasem,

és áldások, melyek némák maradnak,

mert délibábok,

igen, délibábok,

mert a festő így már örökké él,

örökéletű lett szegény pára, mint egy műalkotás,

ezt nem vitathatjuk tőle el,

hiszen mindenkinek jár egy utolsó esély

a hallhatatlanságra.

10.

Minden ember kurva, mondta a vasutas, aki még

sohasem utazott sehova, s egy elhízott felesége volt,

és disznókat nevelt otthon, mégsem vitte semmire,

ezért aztán minden köpése keserű volt a sörtől és a

házi pálinkától. de sohasem volt székrekedése, mert

minden disznóvágáskor ette a disznóvért,

a felesége pedig addig fogyókúrázott, hogy már nem fért oda

sem a tűzhelyhez, sem a mosogatóhoz,

a vasutas pedig szolgált és védett,

zöld és piros jelzőtáblájával integetett a vonatoknak,

melyeken a kurvák utaztak,

igen kurvák, mert mindenhova eljutnak és

ki-bebújnak,

ki-bebújnak,

aztán csak mélán és fáradtan lesnek ki a vonatablakból,

és őt észre sem veszik,

hiszen ő nem utas, hanem egy peronőr,

a peronőr a disznóival.