MÓRICZ ZSIGMOND

Betyár

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-453-026-8

MOBI ISBN 978-963-453-027-5

TARTALOM

ELSŐ ÉNEK

MÁSODIK ÉNEK

HARMADIK ÉNEK

NEGYEDIK ÉNEK

ELSŐ ÉNEK

1

Dea az ablakban állott s kinézett a csepegős alkonyatba. Ősz volt, minden élő örült, ha fedél alá húzódhatott.

Kint, a kastélytól alig száz lépésre már nádas suhogott, izgalommal mozgott, mintha a tömeg forrong. Dea mindig kis borzongást érzett, ha ezt a titokzatos éjszakát látta, a pezsgő, forrásban sustorgó nádassal.

Távolról kutyaugatást hallott. Megnyugtatta, hogylevették az ebekről a nagy láncos koloncokat s a kastély nagy vasrácskapuit éjszakára bizonyára becsukták. A kastély földszintes épület volt, négy sarkán négy zömök toronnyal, mindeniknek a csúcsán bádogból készült nagy gömb volt, amiről Gombos-kastély volt a neve a köznyelven. Homokdomb tetején állott, csak éppolyan magasban, hogy a nádas nem ért az ablak magasságáig. Itt-ott százéves fűzfa állott a nádasban, komoran dagadoztak az éjszakában.

A szobalány éppen a vastag fatáblákat zárta be a szobában. Vaskos vasrácsok kosara borult kívülről az ablakokra.

- Meg tetszik engedni, nagyságos asszony?

- Majd én bezárom, Róz, maga elmehet.

- Genis. - A lány elment, s ő tovább nézte a nádast.

Kint violaszín sötét volt. Valami ismeretlen fény párázott, az ég nehéz lila sugárzást eresztett le a nádasra. A vékony szálú eső mint üvegfüggöny, hátulról titkosan megvilágítva még. Vadmadarak sikongattak, rikácsoltak, buja hangok permeteztek a nádas felől. Félelmes volt ez a neki oly szokatlan vidék: túl közel volt a föld az élethez. Minden összefolyik az éggel. Semmi megfogható élet. Homlokát az üveghez támasztva, csak nézett, nézett és saját titokzatos sorsára gondolt. Az egyetlenre emlékezett, akit már két éve elvesztett; erre az új házasságra, ami előtte áll... Hirtelen véghetetlen magánosságot érzett ebben a létben, ezen a csodálatosan idegen alföldi világban, mely annyira különbözött az ő hegyi régi életétől... Aztán belebódult, s már nem gondolt semmire, csak érezte, hogy él s a szíve ver.

E pillanatban megállott a szívverése. Állati rémület támadt benne: valaki szembenézett vele.

Férfifej ott a fa törzsénél, csak egy fej, mintha semmi sem tartoznék hozzá, egy fehér arc dereng s két szikrázó szem mered rá.

Olyan remegés tört ki benne, mint ha óriáskígyó dermed a kis madárra.

Már tudta, hogy régen nézi őt az emberi szem. Hogy látja őt. Talán csakis őt nézi. Lángoló vad szemek. Fiatal férfi. Paraszt. Vagy pásztor. Ezen a vidéken mások a pusztaiak, mint a hegyi pásztorok. Ott alázatosan múlnak el, ha meglátnak egy urat, itt eszükbe sem jut levenni a süveget s lesütni a szemüket. Itt szembe merednek, mint a gyilkosok, mintha számon kérnének valamit, ezeréves fájdalmak dühe lobog bennük. Néz ez, mint az állat, a farkas. Vadállat, lesen van, meglátta a zsákmányt.

Lehunyta a szemét, és visszatántorodott. A vidék tele van betyárhistóriákkal, de eddig nem hitt bennük.

Mikor a szemét felnyitotta, már nem volt ott a fej. Többé semmit sem látott, semmi sem mozdult, a nyom szétfolyt a sötétségben.

Meg volt lepetve és meg volt sértve. Gőg volt benne, és szégyellte magát, hogy egy paraszt miatt, aki kívül van a rácson, elvesztette a hidegvérét. Jó lovas volt és jó vadász. Már többször került kellemetlen helyzetbe, nagy vaddal szemben. Még nem történt baj: mire mozdult volna, valaki mindig volt, aki megmentette. Mire ő elszánta volna magát, hogy rálőjön, már az ura végzett vele... vagy valaki a társaságból. Ezért érezte magát bátornak minden veszéllyel szemben. Védelem alatt érezte magát. Sértette, de megnyugtatta, hogy mindig elszalasztotta az alkalmat, hogy felvegye a harcot egy ilyennel...

Most rájött, hogy nem szabad kockáztatnia magát. Egyszerre özvegynek, védelemtelennek érezte a szívét. Pillanat alatt elmúlt a bátorsága: itt a vastag falak, a vasrácsok és hatalmas kapuk mögött kiszolgáltatottnak érezte magát. Soha nem volt képes többé szembeszállani, s eddig sem volt képes. Mindig azért mulasztotta el a cselekvést, mert hiányzik belőle valami: ahelyett, hogy rögtön rásütné a fegyvert, tétova fáradtság üt ki rajta. Soha nem vallotta volna be magának a vadállatok esetében, most az emberi fenevad pillantására megtudta, hogy hiányzik belőle az ösztönös gyilkolás szenvedélye.

A szobalány benyitott:

- Nagyságos asszony, tessék szíves lenni gyünni, vacsorázni.

- Igen.

Nehezen és tétován mozdult. Már fel volt öltözve, csak mennie kellene s nem bírt. Lábai még mindig remegtek, idegeiben még ott voltak az előbbi rémület foszlányai.

- Mondja, Róz... van betyár ezen a vidéken?

- Van, nagyságos asszony. Szörnyű Jóska... Hogy nem tudják már elcsípni a disznót.

Nem felelt. A torka elszorult s kiszáradt. Önkívület volt benne. A név visszahangzott a lelkében, sorra zuhant a tárnákban.

2

Még akkor is, mikor belépett a nagy ebédlőbe.

Nagy világítás volt a szép teremben. Két állólámpa égett, s a nagy csillár gyertyái is meg voltak gyújtva, s apró pillangókkal lobogott a fény.

Áron gróf szélesen és vidáman sietett elébe, s ez megnyugtatta. A magas, piros arcú, fehér hajú úr süketek derültségével nevetett elébe, mintha ő lenne szerelmes a fia menyasszonyába.

- Á, galambocskám, á kis galambocskám - ilyen szavakat kiabált, s ő érezte, hogy a fényben és a sok generációt megvédő bátorságban visszakapja emberi valóságát.

Áron bácsi gavallérosan nyújtotta karját, hogy asztalhoz vezesse. Dea csak most ébredt rá, hogy itt van az öreg grófné, leendő anyósa, ez a horgas orrú, kövér, sárga nő, felfelé fésült frizurájával, fáradt, sárga bőrével, oly ellenséges, hogy mindig megijed, ha meglátja, bármilyen szívélyes is, csaknem úgy megijedt most tőle, mint előbb a sötétben a fejtől... Antal gróf is itt van, a kedves, szerelmes Toncsi-Loncsi, gyerekkori becézőnevén, s most nem az elviselhetetlen s mégis kedves szelleme tűnt fel neki, hanem az, hogy mennyire hasonlít az anyjához... Hogy történt, hogy nem ő lépett először elébe, védelmére... Valóban, milyen puhány, férfiatlan jelenség, csak az odaadásra képes, nem a harcra valakiért...

Más nem volt itt, csak ők négyen. Dea tétován kapkodta szemét rajtuk. E pillanatban olyan idegenek voltak. Hogykerül ő ide. Senki sincs itt az övéi közül. A falakról a régi Vándory grófok kemény arca vizsgálta a gondolatait, fekete festmények, szigorú dámák...

Mikor az öreg gróf vele az asztalhoz ért, ő látta, hogy hat teríték van az asztalon, s az öreg grófné megszólalt:

- Várjunk, kedveseim, az inspektor még nincs itt.

Áron bácsi nem értette, s erőltette Deát, hogy üljön csak le, a szemével kérdezte, mi az akadály?

- Ja az inspektor - eszmélt rá -, nagyon helyes.

Ezzel ő is állva maradt s arról kezdett beszélni, hogy mikor Velencében, a nászúton megkésett a vacsoránál, a felesége úgy bánt vele, mint egy nevelőnő. Azóta ő pontos, a világért el nem késne egy percet sem.

- Mert a mamában egy jó nevelőnő veszett el. Ő mindenkit rendre tud szoktatni, kivéve az inspektort.

Hangosan nevetett, hogy elsimítsa, ha valami visszhangja lenne a tréfás szónak, mely egészen ártatlan volt.

Deában az az érzés volt, mintha az inspektor késése és a titokzatos fej megjelenése közt valami összefüggés lenne. Merte volna hinni, hogy az inspektor kint alkuszik a Szörnyű Jóskával. Szörnyű dolgok. Megrázkódott. Különben is kellemetlen alak maga az inspektor. Itt neki mindenki ijesztően hat.

- Fázik angyalom. Gyerünk a kályhához. Tessék, csak tessék - s nagy vígan már vitte is Deát a kályha öblös, finom méltósága elé. Ott nagy fotelek állottak, leültette egyikbe, de ő maga állva maradt. Az öreg grófné is hozzájuk csatlakozott, és violaszín selyemruhájában suhogva süppedt le, mint a nádas.

Toncsi-Loncsi is odasündörgött mellé. Milyen kedves és hűséges s milyen elegáns, mintha egy párizsi szalonban jelent volna meg estélyen. Dea kissé szigorú szemmel nézett rá s azt mondta: szobadísz. Nem férfi, akire egy nő rábízhatja magát. Olyan csodálkozva nézte a vőlegényét: hogy is került ide... Megsimította a homlokát: jobban szeretne most otthon lenni, a kis udvarházban, sürgő-forgó mostohája és hatalmas, nagyszerű apja mellett... Hallgatta az öreg grófot, aki kezeit dörzsölgette, különös lilás-vörös vékony bőrű keze fejeit, s arról mesélt, milyen vakmerőek ezek a parasztok; a kutat, amit most ásnak, minden elővigyázat nélkül mélyítik, pedig a homok a nyakukba szakadhat s akkor odanyomja őket, mint az egeret.

- De ezek nem félnek. Ezek a mi parasztjaink nem becsülik az életüket semmire. Különös egy fajta.

Dea szerette volna megkérdezni, mitől veszik a bátorságukat? Ő a parasztot gyávának ismerte, és óvatosnak. Nem szólt, hallgatott... Hiszen otthon még közelebb volt a parasztokhoz, mint itt ezek. Náluk is van az ablakokon vasrács, de ő azt mindig csak dísznek tekintette, soha életében eszébe nem jutott, hogy védelem. Ott, míg egy paraszt van odakinn - vidám védelemnek, becsületes oltalomnak tudja. Itt félni kell, itt puskával kell körülvenni a lakást. Iszonyodva muzsikált a lelkében az iszonyú név, amit a szobalány mondott, s amit már hallott emlegetni: Szörnyű Jóska... De utóvégre a szörny kint van az esőben, a sötétben. Szerette volna elmondani, amit látott, de örült, hogy Áron gróftól nem lehetett szóhoz jutni; az öregúr a kellemes meleg szobában, a nehéz ajtók mögött angyali nyugalommal pletykált a szomszéd földbirtokosokról s arról, hogy Bánffy Dezső hogy vesz német nyelvleckéket a királytól.

Most megérkezett az inspektor a feleségével.

Dea nézte az inspektor vörös rókaarcát. Még sose jutott eszébe, hogy rókához hasonlítsa, de most olyan sunyiságot és visszahúzódást látott rajta, hogy tisztára ehhez az állathoz hasonlított. Ez az ember arról híres, hogy veri a cselédeket, pofozza a nagy darab béreseket. Ez nem fél tőlük? Az inspektorné ártatlan kis szépség volt, túl fiatal az urához, és valami csudálatos, japánhímzésű ruhában volt. Hol a csudába szedte ezt az ízléstelenséget?

Kezet kellett velük fogni, s Áron gróf már csattogott, hogy:

- Asztalhoz, asztalhoz. Kedveskéim, első a leves, aztán mindent megbeszélhettek.

Leültek. Az asztalfőre a grófnő, mellette az ablak felől Dea, vele szemben, háttal az ajtónak, Antal gróf. Antal mellett az inspektorné, a grófnővel szemben az asztal végén az inspektor. Áron gróf az ő jobbján telepedett le.

A leves csakugyan kitűnő volt, Dea nem tudott enni, csak éppen megízlelte az ételt. Folyton az ajtót nézte, s vétkesnek tartotta magát, hogy nem referál a nádasról, még a szék reccsenése is megijesztette. De Áron gróf szakadatlanul csevegett, visszaélt a süketségével, semmire sem reagált, hanem kötelességének tartotta, hogy szórakoztassa a társaságot, s halálig kínálgatta Deát, s egészségügyi előadást tartott az evésről. Ő maga azonban semmit sem evett. Ő már régen elintézte a vacsoráját. Savanyú tejet evett, mert erős köszvénye miatt az orvosok szigorú diétára fogták. Pedig óriási tál rántott csirkét hozott a szobalány. Mint valami virág piroslott az asztalon a szépen sült csibehús, csupa melle és combocska. Dea egyetlen darabkát vett, ahhoz sem nyúlt: várt.

Milyen kínosan, lassan telik az idő.

Az inspektor nyugodt hangon a gazdasági dolgokról beszélt, a faiskoláról, a jövő évi szőlőtelepítésről, Dea folyton arra gondolt: álarc.

A gróf odakoccintotta a poharát az övéhez:

- Mondja, kedvesem, ismeri ezt a helynevet: Kaba?

Dea csodálkozva nézett rá.

- Nincsen ez Ausztriában?... Nincs? Az jó, mert ha ott volna, hazafiatlanság lenne szeretettel emlegetni...

Dea mosolygott, felemelte poharát, akkor a grófnéra nézett, most a megnyílt ajtóra, s kiejtette a poharát a kezéből: Az ajtóban megjelent a betyár.

3

A betyár fantasztikus jelenség volt.

Csak úgy belépett szó nélkül, mintha ez a legtermészetesebb dolog lenne a világon. Mindenki jéggé fagyva nézett rá. A poharak és evőeszközök megszűntek csörömpölni, mindannyian belesápadtak és megdermedtek.

A betyár cifra, vadonatúj szűrben volt, ragyogó csizmában, s a fején pörgekalap, árvalányhajcsomóval. Jobb kezét kivetette, s puska volt benne, de nem tartotta lövésre készen, csak bot helyett használta, s nagyot koppantott vele a parketten. Pillanatokig szótalan nézett, villogó szemmel, összehúzott szemöldökkel, ő maga is kicsit földúltan, s ez a belső indulat félelmessé tette a tekintetét.

- Meg ne moccanjatok!... Aki az életit szereti!...

Dea dermedten ült, és kábultan nézett az emberre.

Ugyanaz az arc, az a fej, akit előbb látott a nádban, a sötétből ugyanígy égett ez a szem. Kezeit leejtette és remegett. A szokatlanság, az előkészített félelem hatott rá.

Antal háttal volt az ajtónak, előbb Deára nézett, ennek az arcáról olvasta le, hogy valami iszonyú dolog történt, s akkor megrettenve kapta vissza a fejét, hogy belenézzen a veszedelembe. Dea látta, hogy ez is elsápad s szemei kidüllednek, mint az anyjáé. A két arc e pillanatban kísértetiesen ugyanaz a szeplős, fakó, dagadt volt.

A betyár most felemelte a puskáját. Lassan, nyugodtan, felhúzta a kakast s rájuk irányította a puska csövét. Roppant nyugalom volt a mozdulataiban, körülbelül az, mint mikor a vadász fegyvert emel az erdei vadakra. Bizalom a kezében levő gyilkos szerszámban.

Egyet előbbre lépett:

- Pénzt az asztalra!

Senki sem mozdult. Annyira valószínűtlen volt az egész, mintha kísértet jelent volna meg. Még a szemüket sem bírták mozdítani. Dea körülnézett a társaságon. Az arcok ólomszínűek voltak. Az inspektorné, ahogy tisztába jött, mi történt, hangtalanul hátraesett a székben és elájult. A szája lenyílt, s feje elfitult. Élettelen lett.

Még Áron gróf maradt leginkább ember. Talán már volt része ilyen jelenetben.

- Micsoda pénz? - mondta hebegve, de ingerülten.

- Mindent ki a zsebbül, ami pénz! - s a betyár a puska nyílását körüljártatta rajtuk.

- És ha nincs nálam pénz?... Nem szokott az ember pénzt vinni a vacsorához.

- Csend!... Kirakni, ami a zsebben van!

Most megjelent egy másik paraszt a betyár háta mögött. Ez fekete szűrben volt, mocskos alak, nagy fekete bajusz, sáros csizma. Felvont puskával jött, s ijesztően fogta rájuk, lövésre készen.

- Nem hallottátok? - kiáltott újra a vezető betyár, s megmozdult kezében a fegyver.

Az inspektor elkezdett kapkodni a zsebe körül, de látszott, nem tudja ijedtében, mit csinál.

- Méltóságos gróf úr - dadogta rettegve, mintha engedelmet kérne.

Antal láthatólag szégyenkezett, s Deára nézett féltően s tanácskérően. Dea nem tudott semmit, dermedten várta, mi lesz?

- Nálam nincs pénz - kiáltott az öreg gróf, s belenyúlt a zsebébe, s diadalmasan üresen vette ki onnan a kezét. - Most vettem fel ezt a ruhát, nincs benne semmi, csak egy zsebkendő - s bizonyságul kivett két simára vasalt zsebkendőt s letette az asztalra.

- Rajta, rajta! - hurított a betyár - majd meglássuk, kinél mi van.

Antal gróf Deára pislogott, mint egy ijedt kutya, most komikusan Toncsi-Loncsi volt, Dea érzésben felnevetett a mamlasz kétségbeesésre. Intett neki, hogy tegye csak, amit a fenevad parancsol, mire a jó Toncsi-Loncsi kivett belső zsebéből egy igen szép pénztárcát, amit versenylovaglással nyert, s amire nagyon büszke volt, s durcás arccal, de halottfakón letette a tányéra mellé. Mikor már ott volt a tárca, szaporán pislogva nézte, tovább, mintha a tekintetével vissza akarná varázsolni a helyére, a szíve fölé.

Deának feltűnt, hogy az inspektor újra csak azt hebegi, hogy:

- Méltóságos gróf úr...

Áron gróf ránézett s megdöbbenve eszmélt rá, hogy azt jelenti, hogy nála van a pénz... Dea figyelte a szemjátékot, s kitalálta, miről lehet szó, rémülten nézett az inspektor sárguló, zöldülő arcára, vagy csak ő látja színváltozásnak a sok mimikát?...

- Mit tehetünk - mondta németül Áron gróf, s a szó úgy süvöltött ki belőle, mint a megszúrt nemes vadból a vérsugár. - A hölgyeket nem tehetjük ki inzultusnak - dadogta tovább, folyton németül.

- Mi lesz má? - ordított fel a betyár s közelebb lépett egyet. Dea odapillantott. Az ember szétvetette szűrét, és hófehér gyolcsing és gatya lobbant elő, s ahogy a karját mozdította, látta, hogyaranyrojt csillog fehér ruháján.

Ezen elbámult s csak akkor nézett vissza az inspektorra, mikor ez már kitette nagyon duzzadt, zsíros bőrtárcáját az asztalra.

A betyár visszanézett a cimborájára s intett neki. Ez előállott s felvette az asztalról a két bőrtárcát. Különös volt, milyen nyugodtan vette fel, előbb az Antal grófét s belenézett. Százpengősök villantak ki belőle, akkor a másikat vette fel, azt nem nézte meg, csak vastag ujjaival markolta, mintha méregette volna. Az tömve volt pénzzel. Odanézett az inspektorra, mintha azt kérdezte volna, hogy: mind benne van? De nem szólt, odavitte a két tárcát az első betyárhoz, s most ő fogta puskáját lövésre.

A szép betyárlegény fogta a két bugyellárist, és eltette valahol a szűre alatt.

4

- Na most már el is mehetünk, ugye, gróf uram?

Vidám szemmel nézett körül rajtuk. A rémület nem csökkent, de Dea minden irtózat mellett változást érzett magában. Gondolatok ébredtek benne. Valami nem látszott neki természetesnek, s ez nyugtalanítóan hatott rá. Egész újfajta izgalmak voltak benne. Mért nem távoznak a rablók? Még mi következik?

A betyár kicsit elmosolyodott, s azt mondta:

- De aztat nehezen veszem ám, hogy a vendéget még meg se kínálják egy pohár borral.

Mély csönd. Senki sem mozdult. Dea álmélkodva figyelt.

- Mit akar? - hörögte Áron gróf, s az inspektorra nézett, hogy magyarázza meg, mit beszél a gazember.

- Bort kér, méltóságos uram.

- Bort?... Adjon neki.

Az inspektor remegő kézzel emelte fel a borospalackot. Bort próbált önteni egy pohárba, de elébb szétlocsolta a bort az asztalon. Akkor odatette a poharat az asztal sarkára, a grófné és Antal gróf közé, ahol legközelebb volt a betyárhoz a pohár.

A betyár Deára nézett. Nevetett. A fogai egészségesen villogtak.

- Nem vagyok én az urak kapása, hogy az asztal sarkáról igyak egy pohár bort... Koccintsanak velem.

Oly hallatlan nyugalom volt a hangjában és magatartásában, s oly ellenállhatatlan akarat, hogy Dea önkéntelen a poharához nyúlt, mint előbb, mikor Áron gróf szólította fel koccintásra.

- Mi az? - károgta Áron gróf megrettenve.

- Koccintani akar a méltóságos úrral meg a méltóságos famíliával - üvöltötte a fülébe az inspektor, s Dea látta, hogy az inspektorban másféle rémület volt, mint bennük.

Az öreg gróf nem nyúlt a poharához.

A betyár azonban felemelte a neki kitett poharat:

- Isten éltesse a tisztőtt urakot... Noh...

Körülnézett a társaságon. Senki sem nyúlt a poharához, csak Dea tartotta még mindig rajta a kezét, mintha hozzáfagyott volna. A betyár odakoccintotta poharát az öreg grófnééhoz:

- Méltóságos asszony. Éltesse az isten a méltóságos asszonyt becses úri családjával, ne tessék azért megvetni a szegény embert.

- Maga nem szegény ember. Maga rossz ember.

A betyár felnevetett:

- Mér vónék én rossz ember? Azér, mer becsülettel arra kérem a méltóságos asszonyt, becsüljön meg egy koccintással? Nem vétettem én a méltóságos asszonynak egy bötűt se...

S csak tartotta a poharat és várt.

Áron gróf kiabálva:

- Nem fogsz koccintani. Vigye a pénzt. A többi a csendőrök dolga.

- Nézze gróf úr, inkább arra gondoljék, hogy ez a szegény inspektorné má leesik a székrül.

Az inspektorné egész idő alatt élettelenül hevert a széken, rá senki sem gondolt.

- Vigyék a díványra - mondta Áron gróf.

Az inspektor a feleségéhez ugrott, s felnyalábolta, próbálta vinni, de nehéz volt, nem bírt vele. Dea Antalra nézett, aki szintén felállott és segített. Idő telt el, míg a szegény asszonykát elhelyezték. A betyár csak állott, pohárral a kezében. Dea ránézett, s szinte csodálkozva konstatálta, hogy nem ővele foglalkozik. A betyár mintha fáradtan állana és mire sem gondolna. Mint az igásló, ha megáll a kocsi, leereszti nagy fejét, és csüggedten csak áll s áll egy helyben. Sőt észre sem vette, hogy ő viszont élénken figyeli. A betyár szép férfi volt, de rossz színben volt. Le volt fogyva, s a szeme alatt mély fekete karikák. E pillanatban csüggedtség volt az arcában, a kalapja már nem volt oly hetykén a fején, a homlokába volt húzva, s egy hajfürt egész a szemöldökéig lógott. Így áll majd a vesztőhelyen, kimerülten, az utolsó perceket várva?

Most mintha álmából riadna fel, túlzott élénkséggel szólalt meg:

- No, méltóságos asszony, hát olyan rossz ember vagyok én? - s a lefektetett ájult asszonyra intett.

A grófné úgy foghatta fel a dolgot, hogy kegyelemért könyörög; magánkívül utasította el:

- Hogy mert maga idejönni? Nem szégyelli magát? Hogy merte a pénzt elvenni?

A betyár, puskáját földre eresztve, mosolyogva bólintott:

- Mindenki keresi valahogy a pénzt. Nekem ez a becsületes mesterségem.

- Gyalázat, alávalóság... Adja vissza a pénzt, mert felakasztatom.

De a betyár nem volt megijeszthető.

Furcsán odavillant a szeme a grófnőre, s humorral:

- Instállom, kettőn áll a vásár.

Vad gúnnyal körülnézett:

- Az egyik odaadja, a másik elveszi. Mint maguk az adót.

Az öreg gróf annyira figyelt, hogy megértette:

- Mi közöd neked az adóhoz, gazember?

- Gazember?... - s megmozdult, az övébe nyúlt s revolvert vett elő. Rámeredt a grófra:

- Ki a gazember?... Nem látja, hogy most az én kezembe van a fegyver?

Végignézte véreres szemekkel Áron grófot:

- Tudja meg, hogy én vagyok Szörnyű Jóska.

Megdermedtek. Bár nem volt már meglepetés. A grófnő nem bírta elfojtani:

- Szörnyű ember.

A betyár csendesen rávillant. Komor farkasnevetéssel szólt csöndesen:

- A nevem nem harap.

Dea látta, hogy az ember semmibe veszi az egész társaságot. Honnan van ez a bátorsága?

Most a betyár bal kézzel fogta a poharat.

- No, koccintsunk... üsse kő...

Jobb kézzel a revolvert Áron grófra fogta, aki egy pillanatig szembenézett a kis fekete nyílással, akkor tétován elindult a keze a pohara után. Felemelte s tartotta. A betyár nem mozdult, neki kellett az asztalon átnyúlni s koccintottak.

Akkor Antal grófra irányította a revolvert.

- Az erőszaknak engedni kell - mondta németül Áron gróf, míg visszaesett a helyére -, az nem szégyen.

Antal lassan, vontatottan emelte a poharát, mire a betyár úgy hozzáütötte a saját poharának a fenekét, hogyaz Antal gróf pohara a kezében összetörött.

Színtelen arca még fakóbb lett, és a szeme meghomályosodott. Az öreg grófné önkéntelen meg akarta előzni az összeütközést, sietve felemelte poharát. De a betyár nem koccintott vele:

- Köszönöm, méltóságos asszony, de csak ha tiszta szívibül... - Elfordult tőle, s Deára nézett.

Dea egész idő alatt tartotta a poharát. Most halálraváltan, mindenre elkészülten levette a kezét, s szemét elfordította a betyárról. Ez csak állott, csak nézte és nevetett. Szinte csúfondárosan mondta:

- Egészségére magának is. - Kiitta a poharat fenékig.

Mély csönd lett. A betyár csak nézte Deát, csak nézte, akkor odatolta poharát Antal gróf elé s újra teletöltette vele. Antal önkéntelenül engedelmeskedett. Hallani lehetett a rémítő csöndben ahogy a bor csorgott a pohárba.

A betyár felemelte a poharat, s Áron grófra nézve, köszöntött:

- Hát gróf úr, aggyon isten jó gyapjútermést jövőre is... De minek adták el ilyen későn?... Ha megint pénz áll a házhoz, izenje meg... Húzasson fel egy kutyát a kútgémre... abbul megértem...

Dea ellenségesen odapillantott, s látta, hogy az inspektorra néz, ez pedig faarccal ül, mintha nem is volna jelen.

- Sajnálom, hogy megzavartam a vacsorájukat.

Újra kiitta a poharat, akkor hallgatva és derült arccal nézett körül rajtuk.

- Méltóságos asszony, ha meg nem sértem, osztán, ha meginvitálnak - elfogadom... Van elég, hálistennek, ahogy látom...

Ez már igazán irtóztató volt. A betyár arcátlansága nem ismer határt. Most mi lesz. Mit akar ez a szörny? Mindnyájukban megfagyott a vér. Csak nem akar ideülni közéjük? A lélek is megszűnt bennük: ez is lehet?

A betyár a revolverrel körülsétált az arcokon, akkor, Dea jól látta: a revolver csövével elintette az inspektort, aki abban a pillanatban rettenve fel is állott s félrekotródott a felesége mellé. A rabló pedig kényelmesen odasétált az üresen hagyott helyre, ott lerázta magáról a szűrt, az halomba hullott a földön, arra rátette a bokrétás kalapját, s leült az asztalvégen. Intett a cimborájának, az előbbre lépett, s ketten közrevették a társaságot.

Most letette a revolvert maga elé a tányér mellett és nyugodtan szemlélődött. Dea nem értette ezt a fölösleges vakmerőséget. Értelmesebb lett volna, ha már régen elmenekült volna.

- Inspektor úr, tegyen vizes borogatást a felesége fejire - s csak úgy mellékesen vetette oda -, állapotos asszonyra ügyelni kell...

A helyzet valóban szörnyű volt. Kint semmi nesz. Itt bent még lélegzeni sem mertek. Dea, mintha kísértetjárás lenne, félöntudatlan nézte, ami történik. A betyár nem sokat teketóriázott, fogta a tálat, s jó csomó csirkedarabot söpört ki a tányérára. Nem szedte, kikaparta, mint a sültkrumplit. Csak nem fog enni, az ő jelenlétükben?

- Hát tessék folytatni, jó étvágyat kívánok maguknak is.

Ezzel letette a villát az abroszra, s kézbe fogott egy csirkecombot s beleharapott.

Darabig nem szólt, evett. Vaskos bajusza alól kicsillogtak a fogai, oly fehérek, mint egy vadászkutyáé, s úgy is ropogtatta a csontot, kettéharapta s evett.

- Ami azt illeti, ippen jaókor gyütt ez a kis vacsora, mer ma még jószerivel nem is vót étel a számba... Nem kis dolog az efféle, kérem... Nagyon tele van népekkel a kastély... osztán nem akartam a bandát veszedelembe vinni... A gazdának mindig csak magának kell utánanézni a gazdaságnak...

Nyugodtan eddegélt, mintha mulattatta volna a dolog. Egyúttal kötelességének tartotta, hogy szórakoztassa a társaságot. Lassan, kényelmesen szót szólott evés közben.

- Osztán a mi munkánknál rendesen csúnya, sáros, lucskos idők vannak, e mán velejár, mint a répaszedéssel... Mer a méltóságáék kocsisa, bérese, minden munkása, mán ebbe az órába mind a puha ágyba nyutózkodik, vagy legalább a meleg istállóba hever, de a szegény betyárnak éppen akkor van legtöbb dóga, ha legrosszabb az időjárás...

S jóízűen ropogtatta az ételt, mint egy szép bundás kutya. Az öreg grófné mereven nézett maga elé, bizonyára nem is hallotta, a gróf is riadtan bámult a szemközti falon egy régi ősére, s feldúltan latolgatta a helyzetet. Toncsi-Loncsi folyton Deára vetett hűséges és alázatos pillantást; végtelenül röstellte. Az őrület kerülgette, reszketett, hogy megaláztatik a nő előtt. El sem tudta képzelni, mit gondol most Dea, ennek az országnak az állapotairól, hogy lehetséges a millennium évében még mindig egy ilyen Bogár Imre-, Rózsa Sándor-fajta rajtaütés, s nem tudta, mit kell most neki tennie. Undorral és iszonyattal hallgatta, ahogy ez a vadállat, mint az erdő és a nádas többi fenevadja, az ő jelenlétükben enni merészel. Enni, már ennél jobban leszállani nem is lehet. Ez oly megaláztatás, hogy idegekkel bírni képtelenség.

Dea is a legnagyobb ámulattal tűrte a betyár étkezését. Érthetetlen, gondolta, a barbárság legalacsonyabb foka. Talán még egy tűzföldi vadember sem tenné, még az is elmenekülne a zsákmányával, hogy a nádas sűrűjében habzsolja fel, amit elragadhatott. S mit akar? mit vakmerősködik? Megvárja, míg a cselédség felkészül, s itt szorítja, s ez még nagyobb baj lesz mindannyiuknak... S ez csak falatozik, ahogy odakint az ég alatt tenné, a szűrére heverve...

Ideges lett. Szörnyű arra gondolni, hogy a jelenlétükben, a szeme láttára csata fejlődjék ki. Miféle kötélidegeik vannak ezeknek? Ők mindnyájan folynak a rettegés izzadtságában. Áron bácsi az ájuláshoz van közel, szegénynek ez nem tesz jót a sok bajával, a szíve fel ne mondja a szolgálatot. Toncsi-Loncsi, a kedves, sem él, sem hal, a szeméből könnyek szivárognak, s Dea minden pillanatban várja, hogy elveszti a fejét, s ráveti magát erre a söpredékre s ott áll a másik rabló, a betyárcseléd... tehát ezeknél is van rangkülönbség... s úgy áll, mint körvadászaton a kiállított erdész, hogy nyugodt fegyverével a kellő pillanatban készen legyen, ha a medve vagy vaddisznó megmozzan a bokrokban. Ezek itt oly biztonságban érzik magukat, mintha nem is volna kint a grófnak száz cselédje...

Dea most megdermedt: látta az ezüst csengőt, amit Áron gróf is ebben a pillanatban látott meg, s látta, ahogy remegő lila kezével utánakapott, s látta, ahogy a betyár abban a pillanatban már rácsapott vasöklével. A nagy fekete kéz mint vaskalapács sújtott le az öreg ember sima, reszkető kezére, s acélujjai belevágódtak annak puha húsába.

- Nono - kiáltott fel a betyár -, ne fáradjon gróf úr... Kár...

S kicsikarta az ujjai közül a csengőt, s Dea látta, ahogy felemeli azt a magasba, s megrázza. Mit akar?

Az ezüsthang félénken sikított a levegőben.

Csönd. Semmi visszhang. Az ajtó nem nyílik meg. Senki sem mozdult a csöngetésre.

Irtóztató. Mi van itt?

- Mit gondol maga? - nézett Áron grófra villogó szemmel a betyár. - Nem hallotta, hogy Szörnyű Jóska van itt?... - Morogva s vészesen dörmögte hozzá:

- Ilyenkor minden jótét lélek dicséri az urat.

Dea megkövülten hagyta rajta a tekintetét. A betyár ránézett s lassan, kicsit elmosolyodott:

- Rend van itt... Itt rend van... Kastélyba rendnek kell lenni...

Evvel, mint ki jól elvégezte a dolgát, a legnagyobb nyugalommal újra hozzáfogott az evéshez.

Kövér cubákot vett a kezébe, s beleharapott, s mint az acsarkodó eb villant körül:

- Éjfélig itt még a kutyák se ugatnak.

Az öreg grófné rettenve sikoltott fel:

- Megölte a kutyámat?

A betyár derülten, csöndes mosollyal:

- Hogy gondol olyat?... Dehogy bántok én egy kutyát... Nagyobb kutyákra vadászok én, nem a négylábú barátokra... Esmer engem minden kutya... Őriznek azok éngem... Csak úgy csóválták a farkukat, ahogy megszagoltak... Ott kezdődik a betyár, kérem, hogy tud-e a kutyával jókoma lenni?

A grófnéra nevetett:

- Asszonyság... a kutya mindig annak szógál, akinél a hatalom... Igaz? Inspektor úr?

Az inspektor tanácstalanul emelkedett fel a felesége mellett. Csak nézett a betyárra, elnyílt a szeme, szája, s nem szólt.

- Felelj, az istenedet.

- Igaz.

A betyár most határozottan Deára nézett, mintha ők ketten megértenék egymást, mintha csak cinkosok lennének. Úgy nézett a szemébe kedvesen és nyugodtan: azt akarja jelezni, hogy ez mind az ő kedvéért van? hogy őt valaki másnak, magához méltónak tekinti?

- Na ugye?

Dea megrettent. Ki lehet ez, mit akar ez az ember?... De csodálatos módon e pillanatban elvesztette előtte a félelmességét. Játéknak tűnt fel az egész... komédia?... A rémület kialudt benne: titok van a jelenés mögött...

5

- Ez arany? - szólalt meg Dea.

Mintha villám csapott volna le közöttük. Az, hogy a társaságból valaki megszólításával tüntette ki a rablót, olyan hatással volt a többiekre, mintha a világnak azonnal össze lehetne dűlnie. Nincs műszer, amellyel lemérhetné valaki a távolságot a megrohant s megfélemlített grófi asztal és a betörő paraszt betyár között. Mintha a sivatagban oroszlán támadná meg a csoportot, s míg az egyiküknek a csontjain rágcsál, valaki közülük megcirógatná a sörényét. Semmivel sem tekintették inkább embernek ezt a rablót, aki érzésük szerint még mélyebbről jött a terembe, mintha egy elszabadult fenevad ront rájuk: paraszt.

Nézték, várták, nem ugrik-e neki Deának, vagy nem akar-e még félelmesebb dolgot? Antal ideggörcsökben vonaglott, már csak azt latolgatta, meddig bírja, hogy felőrülve odavesse magát a betyárra, bármi történik is. Utóvégre három férfi van jelen, s kettővel szemben állanak, ha akármennyire zavarja is szabad cselekvésükben a hölgyek jelenléte.

Dea maga is megütődött s megijedt egy pillanatra saját hangja felcsendülésétől. Mikor megszólalt, egy kissé mintha elvesztette volna a helyzet a félelmességét. Egy rabló, aki a szeme láttára csirkét eszik, s ezt kedélyesen s szinte úri módon, nem mohón és nem éhségben és nyomorban, hanem szinte tüntetően és játékosan - ez már nem volt neki félelmes. Hiszen, míg nézte, ahogy ez az ember kissé paraszti teketóriával fogyasztotta az ételt, a maga módján, ahogy az erdőben a leterített szűrön, mint aki hozzá van szokva, hogy ő az első személy, s mikor eszik, a család körülüli, mintha templomi szertartás lenne. Biztosan kálvinista ember, mert a kenyeret apró kockákra vágja, ahogy az úrvacsoránál a pap szokta neki nyújtani. S az a tökéletes nyugalom már úgy hatott Deára, mintha csak valami farsangos komédia folynék, már szinte várta, mikor derül ki, hogy csak álruhás gróf, valahonnan a szomszédból, s a végén mulatság és nevetés lesz a dologból.

De a betyár ránézett, szúrósan és kutatva, mit kíván?... Akkor felemelte kemény karját és kicsit megcsengett a nehéz aranyrojt a bő ingujjon. Odaterítette az asztalon át, Áron gróf előtt, Dea felé, s a nehéz aranyrojt súlyosan feküdt.

Dea szerette volna megérinteni az aranyat, de nem mozdult. Meglátta, hogy a férfi ökle vastag és durva. Csak nehéz testi munkában kopik el ennyire.

Most ettől sajátságos folyamat indult meg benne. Igazolnia kellett barátai előtt, hogy valóban fent van abban a távoli dimenzióban, mely elérhetetlen magasságba emeli. Sértően, úri gúnnyal mondta:

- Hol vette? Lopta?

A betyár szeme felnyílt. Különös, átható zöldes szivárványa rávilágított a nőre, egy pillanatig mintha vissza akart volna vágni, megsemmisíteni - akkor elmosolyodott s összehunyorított szemmel szúrta át a nőt, s könnyedén szólt:

- Nem... Nem loptam... Raboltam.

Dea arcán egy vonás sem mozdult. Már elmúlt benne a tréfás ötlet, hogy ez egy inkognitóban megjelenő herceg, nem, ez valódi paraszt... Gőgösen és lenézően vizsgálta, sértette a szembeszállás, az ajka is legörbedt, míg nyugodtan odavetette:

- Az ugyanaz.

A grófné arca megenyhült. Nagyon nem helyeselte a Dea vállalkozását, most egy kissé megnyugodott, de Toncsi-Loncsi egyre feszültebben izgult, Áron gróf, aki Dea és a betyár között ült, nem értette a halk és kis szavakat, de kitalálta a mozdulatokat.

Az inspektor összehúzta magát, mindenki a végső feszültségben volt.

A betyár kevés hetykeséggel nézett Deára. Jó soká nézte, mintha most tűnt volna fel neki igazán a szép fiatal asszony.

- Nem a... - mondta csöndesen, fölénnyel. - Más a... Mer tudja, lopni, a nem valami úri dolog... Maguk se lopnak...

Dea lángba borult. Nem talált szót erre a támadó és arcátlan vágásra. A lélegzete szinte elállott, mit merészel a paraszt?

A betyár most odapillantott az asztal közepén álló kis talpas aranypohárra:

- E se lopásbul van - s kinyújtotta utána a kezét.

Bal keze, az aranyrojttal, meg se rezzent, de jobb kézzel megfogta s fölemelte az aranypoharat. Kilendítette belőle a fogvájókat, a pohár már csak erre szolgált, s a lámpa felé tartotta. Megcsillogtatta a tizenhetedik századbeli finom ötvösmunkát, akkor nagy nyugalommal odaszólt a cimborájának:

- Tedd csak el.

A szűrös ember előbbre lépett, de nem akart egészen odáig jönni, mert akkor elveszti szem elől a társaságot, melyet most ketten közrefognak.

A betyár rászólt az inspektorra:

- Aggya oda neki.

Az inspektor megtorpant, az uraira nézett, s mivel senki sem tiltotta el, engedelmeskedett. Felállott, átvette a poharat, odavitte a szűröshöz; ez átvette, őt visszaküldte vad pillantással a helyére, akkor elsüllyesztette a poharat a szűre bekötött ujjába. A rémület csak fokozódott.

A betyár folytatta az evést, s kicsit a bácsi felsőbbséges derültségével szólt:

- No lássa... E mán az enyém... Hát loptam?