Nemere István

Különös magyar háborúk

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

5540 Szarvas, Gyóni Géza utca 11.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-947-4

MOBI ISBN 978-963-387-948-1

Borítót készítette: Martinák Csaba

Tördelte: Markó Richárd

Korrektor: Alapi Judit

© Nemere István, 2010

TARTALOM

EZERHÁBORÚ

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

EZERHÁBORÚ

Nagyon rövid bevezető

Ezer év alatt a magyarok sok száz háborút vívtak, mindegyikről beszámolni akár több kötetben sem lehetne. Itt most inkább azokat választottam ki, amelyek érdekesek, fontosak voltak, vagy valami okból különböztek a kor, és a magyarság akkoriban általánosan ismert háborúitól.

A kilencedik század végétől, amikor a magyarok – talán először, talán többedszer, de mindenképpen most már végleg – elfoglalták a Kárpát-medencét, és ha nem is saját akaratukból, de letelepedtek ezen a vidéken, sok minden megváltozott nemcsak az addig itt élő népek, meg a szomszédok, de maguk a magyarok számára is. A nép, amelyet a keletről egyre növekvő nyomás utolsónak „nyomott be” Európába (most sutba vetjük a földrajzi Európa-fogalmat, leszűkítve ezt oda, hogy a keleti Kárpátok lehetett akkoriban a „művelt (?) Nyugat” és „Ázsia” határa), már-már megállapodott itt. De ez csak a látszat.

Ez a könyv nem Magyarország, és nem is a magyarság történetét taglalja, bár részben nyilván azt is. Azokról a témákról más könyveimben olvashatnak.

Minden akkori nép harcolt, időről időre háborúban állt. Amit vagy maga kezdeményezett, vagy ellenségei rohantak rá, és védekeznie kellett. Az első időkben, amikor a magyar államiság igazából még nem is létezett, magyar állam még nem volt – de már viselt háborúkat, és ezeket maga indította el.

Őseink harciasak voltak, nem is lehettek másmilyenek. A sztyeppéken, ahonnan jöttek, már évszázadok óta zajlottak a háborúk. Ázsiából egyre több nép indult Nyugat felé. Némelyek minket alaposan megelőzve jutottak el erre a földrészre és foglaltak el maguknak egészen jó helyeket – lásd a germánokat vagy a szlávokat –, más népek bizony már csak a sor végén értek ide.
Minket, magyarokat az úzok, besenyők, bolgárok vertek be a Kárpátok mögé. A 890-es években olyan helyzet teremtődött a Fekete-tenger, az Al-Duna és a Dnyeper vidékén, amikor onnan az addig ott élő magyaroknak menekülniök kellett. Lehet, Etelköz gyászos elhagyása összefügg azzal, hogy őseink jó pénzért bárki mellett vállaltak harci feladatokat. Nem árt tudnunk, hogy mielőtt megtörtént volna a honfoglalás, a magyarok már hol, mint Bizánc szövetségesei, hol ellenfeleiként dúlták fel a Balkánt, sőt átjártak a mai Magyarországon is nyugatra. Egyszer a frankokat segítették Szvatopluk morva fejedelem ellen, majd pár évvel később szemrebbenés nélkül álltak Szvatopluk zsoldjába a frankok ellen. Bizony, őseink afféle korai „verőemberek” is voltak – aki jól megfizette őket, annak szolgálatába szegődtek egy-két évig és harcoltak az illető uraság ellenségeivel. Nemcsak zsoldot kaptak, hanem még a szabadrablás jogát is.

Ez volt az első szakasza a magyarok háborúskodásainak. A 800-as évek végétől Szent Istvánig sem tartott mindez, elég hamar, mintegy 70 év alatt le is futott a kalandozások kora. De, hogy mi minden történt akkoriban, arról az első fejezetben olvashatnak.

Első fejezet

HONFOGLALÁS ITÁLIÁBAN?

Néha szoktuk mondani, ha valami nagyon nem tetszik mai hazánkban, különösen annak időjárási vagy politikai viszonyait illetően: „Árpád tovább is mehetett volna nyugatra, túl korán állt meg népével!”

Nos, vannak bizonyos jelek, amelyek arra utalnak, hogy ez már az első ideérkezett magyarok fejében is megfordult. Bár amit most írni fogok, azt egyetlen történész sem fogadná el, azért elgondolkodtató események zajlottak le, és én nem habozok azokat mindjárt leírni. Néha olyan érzése támad az embernek, hogy őseink a „honfoglalást” messze nem tekintették olyan befejezett dolognak, mint ahogyan azt mi ma hisszük. Iskolai tanulmányaink, olvasmányaink alapján azt hisszük, hogy 1) a magyarok csak erre a földre vágytak, valóságos mesebeli Kánaánként képzelték el, és alig várták, hogy ideérjenek, 2) ismeretlen volt számukra, és amikor először megpillantották, akkor nagy boldogság fogta el őket, hogy lám, sikerült ideérniök végre! – és 3) hogy szinte lihegve estek be a Kárpátok hágóin, az utolsó pillanatban, mielőtt Európa képletes kapuja becsukódni látszott. Merthogy utolsónak érkeztek, mögöttük már nem „fért be” senki, a földrész középső és nyugati része úgymond megtelt.

Nos, a három pont közül természetesen egyik sem igaz. Említettem az előbb, hogy a magyarok már régebben is megfordultak itt, és – még ha nem is igaz a „kettős honfoglalás” elmélete, akkor is – jól ismerték „Pannóniát” azaz a formálisan még a frankokhoz tartozó egykori római provinciát, a Dunántúlt, és sokat kóboroltak a Nagyalföldön is. (Most hagyjuk azt a témát, hogy a magyarok a hunok leszármazottai lettek volna, és akkor még sokkal jobban, és több száz évvel korábbról is ismerhették ezt a földet – ez legenda csupán.) Mint említettem, még Etelközben, azaz a mai Ukrajnában, a kozákok földjén éltek, de már jártak Nyugatra kalandozni, zsákmányt szerezni.

Bár itt már letelepedni látszottak, nem biztos, hogy ezt a folyamatot befejezettnek vélték. Lehet, hogy csak mi, most, innen, ezeregyszáz évvel későbbről visszanézve látjuk, hisszük így? Talán csak egy állomás volt a sok közül, az Uraltól idáig? El ne higgye senki a „Szvatopluk átverése a fehér lóval”-mondát! Merthogy az csak egy kitaláció, de ha igaz lenne, sem szabadna dicsekedni vele, e nélkül is eléggé „simlis” nemzet hírében állunk már. De szerencsére nem igaz, hiszen Szvatopluk morva fejedelem már a magyar honfoglalás előtt meghalt.

Viszont azt állítom, bizonyos, sajnos eléggé bizonytalan jelek alapján, hogy a magyarok egy része legalábbis, nem tekintette véglegesnek a Duna-Tisza közén való letelepedést. Talán mert még mindig tartottak a keletről utánuk nyomuló népektől, talán mert jobb életre, gazdagabb környékekre vágytak – úgy tűnik, egy részük szeretett volna tovább vonulni nyugat felé és új hazát találni.

Egyesek alighanem komolyan hitték, hogy ezt a mai Észak-Olaszországban találják meg.

Igaz, állítólag nem saját jószántukból indultak az első kalandozók éppen Itáliába. Arnulf frank király már kezdettől figyelte a magyarokat és hol fenyegető, veszélyes ellenséget, hol meg pénzért vett szövetségest látott bennük; mindkét állítás igaz volt. Kis túlzással azt is mondhatnánk, hogy Arnulf számára a magyarok páros években a morvák elleni szövetségesek, páratlan években meg ellenségek voltak.

Arnulf, nem mellesleg, Nagy Károly keleti frank király fia volt, 850-ben született és éppen történetünk kezdetén, 899-ben halt meg. Vagyis éppen, hogy „elindította” a magyarokat, máris eljött érte a halál (a két tény között persze nincs semmilyen ismert összefüggés – akkoriban egy 45-50 éves férfi már öregnek számított, a legtöbben meg sem érték ezt a kort). Nem akárki volt ő életében: az akkori pápa hívására elfoglalta Rómát is, ahol császárrá koronázták.

Amikor a magyarok már a Dunától keletre laktak, Arnulf, a keleti frank birodalom császáraként főleg a bajor földet féltette a magyaroktól. A magyarok akkora veszélyt jelentettek, hogy a frankok minden erejükkel először a morvák ellen akarták fordítani ezt a veszedelmes népséget, majd amikor nem sikerült, inkább Itáliára mutogattak, és rávették a magyarokat, hogy arra induljanak zsákmányolni, és a frankok földjét (akkor a mai Ausztriát is) hagyják békén. Az akkori salzburgi érsek a pápához írott levelében bevallja, hogy keresztény létükre „kutyára és farkasra és más nemtelen pogány dolgokra” esküdtek meg, csak hogy békét köthessenek a magyarokkal, akiknek aztán „pénzt is adtunk, hogy menjenek Itáliába”. Félelmetes hírük lehetett őseinknek már akkor, amikor még voltaképpen el sem kezdték a háborúskodást Nyugaton.

Bár találtak volna kifosztható ellenséget sokkal közelebb, mondhatni a szomszédban is, őseink mégis a távoli föld felé indultak. Vajon csak azért, mert a frankok ezt mutatták meg célpontként? Bizonyos – ugyan nagyon halvány – jelek arra utalnak, hogy akkor a magyarok még nem igazán rendezkedtek be a Kárpát-medencében. A letelepedések meglehetősen zilált viszonyok között mentek végbe, egy ismert történészünk szerint a magyarok először Erdélyt foglalták el, és csak utána merészkedtek ki az Alföldre, meg a Duna-Garam vonaláig. Neki is feltűnt, hogy „alig rendezkedtek be”, máris nekivágtak egy nagyon távoli célpontnak, holott közelebb is akadt volna zsákmány. Lehet, hogy ideiglenesnek tartották ezt
a „letelepedést”? Sok jel mutat erre.

Arnulfnak volt Észak-Itáliában egy ellensége, bizonyos Berengár király, aki szerette volna elfoglalni egész Itáliát. A ravasz frank uralkodó nem kevés pénzért rávette a magyarokat, hogy a Kárpát-medencéből indított első kalandozásuk célpontja Berengár földje legyen, majd nyilván messziről figyelte az eseményeket, és örömében a kezét dörzsölgette (nem sokáig, mert mint említettem, még abban az évben, 899-ben meg is halt).

Lássuk hát a magyarok első háborúját!

899 elején, februárban vagy márciusban indultak el a „fiúk”.
Azért ilyen szokatlanul korán, mert a célpont messze volt, és az ősz, a tél beállta előtt vissza is kellett érniök. Akkoriban tavasszal kiáradtak a folyók, amint a hegyekben elolvadt a hó, az utak – már ha voltak egyáltalán – feláztak, járhatatlanok vagy éppen megtalálhatatlanok lettek. Az őseink több ezer fős csapata komoly hadsereget jelentett akkoriban, és gondoljunk arra is: nem kevés stratégiai, de éppenséggel logisztikai tudásra is szüksége volt annak a néhány vezérnek, aki vezette őket (mindig legalább ketten mentek, hogy ha az egyikkel valami baj történik, a sereg ne maradjon „fej” nélkül). Sok ezer ember vonulását megtervezni és megszervezni, naponta többször élelmet biztosítani nekik, megvédeni az elemi csapásoktól és az ellenségtől, ismerni az utat oda és egy másikat vissza (hogy ott is legyen még kiket kifosztani, ezért mindig más útvonalon jöttek vissza, mint amelyiken „kifelé” mentek) – egyszóval jó parancsnokokra volt szükség. Kár, hogy a kalandozó magyarok vezéreinek nevét többségükben nem ismerjük.

Most, mivel frank kérésre indultak el, nem mehettek éppen a frankok területén, ott nem fosztogathattak, hát a Száva és a Dráva mentén vonultak a mai Horvátországon és Szlovénián keresztül. Később ez annyira bevett útvonal lett, hogy a korabeli itáliai népek Strata Hungarorum-nak, „Magyarok Útjának” nevezték el, meglehetős keserűséggel. Amint itáliai területre értek, még tavasszal, már Aquileián és Trevison keresztül vonultak tovább. Többek között a longobárdokat sem kímélték, de általában megtámadtak minden alig védett várost, falut. Mivel túl sokan voltak, elég erősnek érezték magukat ahhoz, hogy a sereg több részre szakadjon, és egy-egy, körülbelül 1000-1500 fős csapat rémületet keltve száguldozott fel és alá, pusztított, felégetett, rabolt, és gyilkolt. Ez egy ilyen háború volt. Nem üzenték meg hivatalosan, mi több, a fosztogató sereget kiküldő államszervezet sem létezett még. De lám, katonái már voltak, és ezek semmitől sem ijedtek meg, nem is lehetett őket feltartóztatni. Egyik seregrész elment nyugatra az Alpok felé, mi több, eljutottak a mai Svájcig, a Szent Bernát hágóig is!

Másik részük Padovát, Veronát, Bresciát és Bergamót, majd a végén Milánót is megtámadta. Egy csapatuk majdnem elfoglalta Velencét is, ugyan a „vizes közegben” nem mozogtak túl otthonosan, de azért a lagúnaváros környékén sikerült elpusztítani, felégetni falvakat, kisvárosokat. Elkaptak valahol egy minden vagyonával együtt menekülő püspököt, megölték, és értékeit finoman szólva „magukhoz vették”. A velencei esetről beszámoló krónika, egy bizonyos János pap (Johannes diaconus) műve távirati rövidséggel foglalta össze a történteket: „A magyarok pogány és igen kegyetlen népe Itáliába jött, gyújtogatva és rabolva mindent elpusztított, az emberek legnagyobb részét leöldöste, de sokakat fogolyként életben is tartott”.

Arnulf elégedett lehetett, az ármány sikerült. Lehet persze, hogy közben a magyar vezérek meg a leendő házigazda szemével néztek körül az itáliai síkságon? Ez is jó legelő lenne, az az erdő is milyen szép, itt is lehetne élni!

Berengárt megdöbbentette az esemény. Saját bevallása szerint, még sohasem hallott a magyarokról, azok meg, mintha a Holdról ugrottak volna le, egyszer csak ott termettek a Po-síkságon, majd szétfutottak minden irányban, és hol innen, hol onnan rohantak a királyhoz a fáradt futárok segélykérő levelekkel. Egész birodalma megrendülni látszott. De hamar feltalálta magát: összehívta a seregét, és Milánótól keletre ütközetet tervezett a magyarokkal. Talán azt hitte, hogy ott lesz az egész magyar sereg? Hát nem volt. Csak egy része tanyázott az említett helyen, talán 3-5 ezer ember, míg Berengár a források szerint legalább 15 ezres hadsereget szedett össze.

A fennmaradt itáliai krónikákból pontosan kikövetkeztethető, hogyan zajlott le az összecsapás. A magyarok a Brenta völgye felé húztak, északra, merthogy sejthetően ott volt a szerte Itáliában portyázó magyar seregek „központja”. Afféle bázis, ahová jöttek a futárok, hozták a jelentéseket, ahonnan sajátos módon éppenséggel „távirányítani” lehetett a seregeket, melyik merre menjen, mire ügyeljen. Ez is arra utal – merthogy később tudomásunk szerint, ilyen nagy létszámú sereget a magyarok nem küldtek nyugati portyára –, hogy talán más céljuk is lehetett ezzel. Hiszen úgy sejtjük, hogy esetleg 5 ezernél is több magyar volt akkor Itáliában… Ennyien nem indultak volna el csak zsákmányolni. Még Arnulf sem követelt ekkora létszámot. Úgy tűnik, a magyaroknak eredetileg komolyabb szándékuk is lehetett, amit aztán valami okból mégsem valósítottak meg.

Végül is 899. szeptember 24-én lezajlott a brentai csata. Kezdetben a magyarok úgy viselkedtek, mint akik vesztésre állnak, meg is adnák magukat, vagy ijedtükben elszaladnának a csatatérről.
Aztán követeket küldtek, akik a korabeli színészet nagymesterei lehettek, mert azt játszották, hogy a magyar sereg nagyon meg van rémülve. Felajánlották, hogy visszaadnak minden zsákmányt, rabot, még a fegyvereiket is, csak fejenként egy szál lovat hadd tartsanak meg, amelyiken majd hazajutnak..! A nyugatiak nem sejtették, hogy kedves őseink csak az időt húzzák, hogy felépüljön közben az a kelepce, amibe majd besétálnak az ellenfeleik.

A tárgyalás után tényleg menekülőre fogták a dolgot – látszólag. Berengár király csapatai pedig lelkesen vetették magukat a menekülők után… A diadalmas, de fáradt üldözők persze szép lassan szétzilálódtak, és nem vették észre, hogy egy jó előre, gondosan megtervezett csapdába szaladnak bele. Az itáliaiak már-már úgy hitték, hogy ezek a magyarok egyenesen hazafelé szaladnak, arra messze keletre… mikor is a környező erdőkben és más helyeken elrejtett, pihent magyar csapatok is megjelentek a hadszíntéren, és tönkreverték az olaszokat.

Csak megjegyzem: bár a kalandozó magyarok nem nagy létszámban, bujkálva szoktak felbukkanni, és váratlanul lecsapni, majd eltűnni – a jelek szerint már a legelső zsákmányszerző körútjukon is képesek voltak helytállni, akár nyílt csatában is. Ezt jegyezzük meg jól.

Ha lettek volna magyar krónikások a sereggel, azok bizonyára feljegyzik a vezérek, e jó stratégák nevét. De bizony, valljuk be: akkoriban, és még évtizedekkel később is, itthon, az országban sem sok írástudó ember akadt, hát még a katonák között! Biztos vagyok benne, hogy a brentai csatában résztvevő több ezer magyar között talán egyetlen egy sem tudott írni-olvasni! Gyorsan hozzáteszem: nem is volt rá szükség. Minden seregrésszel vittek néhány rabszolgát, aki Nyugaton született, netán ismerte a latint is, esetleg olyan is volt velük, akit a frankok adtak kölcsön.

Miután győztek a csatában, a magyarok ott folytatták, ahol abbahagyták: ismét végigszáguldoztak Észak-Itálián, és tovább raboltak, öltek, pusztítottak. Nyilván többszörösen is megszolgálták a pénzt, amit Arnulftól kaptak. Nem volt nekik akadály maga a széles Pó folyó sem, hol itt, hol ott keltek át rajta. Piacenza és Modena is megtudhatta, milyen rettenetet jelentenek a „hungarus”-ok, a magyarok.

Az is gyanús, és egyáltalán nem illik a későbbi kalandozó magyarok szokásaiba, hogy ez a nagy csapat ősszel nem jött haza! A 899-900-as telet a Pó vidékén töltötte, és csak a következő év tavaszán indult visszafelé. Magyarázhatjuk azzal is, hogy gazdag vidék volt, túl sok várossal, egy „szezon”, azaz tavasztól őszig tartó pár hónap alatt nem lehetett mindet kifosztani, és a brentai csata is eredményezett némi „csúszást”. Ám gyanúm szerint, lehet, hogy tényleg az ottani letelepedést fontolgatta a sereg, a vezérek talán üzentek haza, hogy induljon el egy nagyobb csoport, hozzák az asszonyokat és a gyerekeket is. Aztán valami okból lemondtak a dologról, vagy otthonról üzentek nekik igen keményen? Lehet, hogy amikor ők 899 elején elindultak, még az volt a koncepció a vezérek között, hogy „megyünk tovább, ha találunk jobb hazát”? De nem találtak, vagy aggasztotta őket, hogy Nyugaton már erős államszervezetek léteznek, potenciális királyok erős seregekkel? Néhányszor meg lehet úszni, a meglepetés erejét kihasználva párszor végig lehet rabolni egy-egy tartományt – de ha odaköltöznének, nekik is városokat és várakat kéne emelniök, folyton harcban állnának a szomszédokkal… Lehet, hogy végül is ez volt a döntő szempont? Az otthoni területeken biztonságban érezhették magukat, nem vette őket körül minden oldalról ellenség, és a szomszédok – morvák, frankok, Bizánc – vagy gyengék, vagy közömbösek voltak a magyarok iránt. Hát az látszott jobb lakóhelynek, nem az észak-itáliai síkság!

Persze nem csak erről volt szó. 900 elején jött a hír, hogy Arnulf, a megbízójuk meghalt, így a szerződés érvényét veszítette. Másfelől meg közben Berengár is jobb belátásra tért, különösen a brentai csata után rájött, hogy ugyanazt a fegyvert kell használni a magyarokkal szemben, amit éppen elhunyt kollégája: lefizette őket. Nagy összeget fizetett ekkor a magyaroknak azért, hogy távozzanak Itáliából, és vissza se nézzenek. Nem mondom, őseink már akkor kezdték megalapozni „simlis” hírnevünket. A páratlan évben a frankoktól fogadtak el pénzt azért, hogy támadják meg Itáliát, a páros évben meg az itáliaiaktól mégannyi aranyat azért, hogy miután kifosztották, most már inkább menjenek haza…

Közjáték: Hányan, és milyenek voltak a magyarok?

Korabeli idegen források szerint, a magyarság akkoriban 20 ezer lovast tudott kiállítani (gyalogos magyar katonák akkoriban még nem voltak). Az Itáliába küldött csapat nem lehetett több 5 ezer főnél, erős a gyanú, hogy ennyien sem voltak. Csak mivel több csapatra szakadtak és egyidőben sokfelé bukkantak fel, megbízható média még nem volt, hírközlés sem igazán, hát a pletykák és a rémület felnagyította a számukat – mellesleg éppen ezt akarták, és céljukat el is érték.

Mai tudományos vélemények szerint, ahhoz, hogy egy társadalom 20 ezer fegyverest tudjon kiállítani – folyamatosan fegyverben tartani –, legalább tízszer akkorának kellett lennie. Azaz 900 táján a magyarok 200 ezren lehettek, beleértve a csecsemőket, betegeket, öregeket, nőket, férfiakat, egyszóval mindenkit.

Ezek a magyar férfiak nem is hasonlítottak mai utódaikhoz!
Ők egyszerűen mindent kibírtak. Lóháton töltötték életük tekintélyes részét. Értettek hát a lovakhoz, fegyverekhez, harchoz. Akkoriba nem messziről lövöldöztek egymásra a katonák, hanem ki kellett állni szemtől szembe, kartávolságnyira egymástól. Ez bátorságot, elszántságot követelt.

A lovakkal jól bántak, mert tőlük is függött az életük. Előbb kapott táplálékot a ló, mint az ember, ha szűkös idők jöttek.

A magyarok a természet fiai voltak, akkor még jobban, mint nyugati szomszédaik, akik már jó ideje letelepedtek, más életmódra tértek. Azt kell mondanom: életmódjuk legjobban az észak-amerikai indiánokéra hasonlított akkortájt. Ők is a sűrű erdőkben bujkálva közlekedtek, nem az országutakon vonultak nagy csinnadrattával. Ismerték a gyógynövényeket, ellátták emberek és állatok sérüléseit, voltak közöttük, akik tudtak egyes betegségeket is gyógyítani. Nagyon kitartóak voltak, annak kellett lenniök, különben ki sem mozdulhattak volna otthonról. Aki már tavasszal, egyik első csetepatéjuk során sebesült meg, kénytelen volt továbbmenni a többiekkel, hiszen egyedül, sebesülten nem volt esélye sem, hogy hazajusson. Vagy egészen meggyógyult a nyáron, vagy csak tábori, lovakat őrző szolgálatra oszthatták be, de a zsákmányból ő is részesült, akárcsak a többiek.

A szemük sem rebbent, ha mellettük esett el a legjobb barátjuk, és még arra sem volt idő, hogy a holttestet elégessék (mert ők akkor még nem temettek, hanem ázsiai szokás szerint elégették a halottat, főleg idegen földön, útközben). Mentek nappal, és ha kellett, éjszaka, holdfénynél. Mentek zuhogó esőben, de fagyban is. Addig nem sok hegyet másztak, a kalandozások alatt viszont hatalmas hegyvidékeken keltek át, ahol éjjel csaknem megfagytak. Olyan csodákat láttak, amit még sohasem: nagy városokat, templomokat, erődítményeket, kastélyokat – de semmin sem csodálkoztak, követték vezéreik parancsát. Aki jelentkezett egy-egy ilyen csapatba, nem tudhatta, hogy hazajön-e élve. Asszonyiak, szeretőik, kedveseik otthon várták őket, mint a tengerészfeleségek a férjeiket. És sokszor hiába várták őket, ott haltak meg valahol vadidegen tájakon, idegen népek között.

A következő háborút már „otthon” vívták. Meg kell hagyni, egy kis fortélyért őseink nem mentek a szomszédba. Már az Itáliából 900 tavaszán hazatérő sereg is bele-belemart Pannónia déli részébe, megfélemlítve a lakosságot – de akkor még nem viseltek hadat azért, hogy az ország nyugati felét is megszerezzék.

Akkoriban Pannónia, azaz a Dunántúl a frankok uralma alatt állt. Ez volt a frank császárság széle, vagyis alig védett terület. A frankok messze voltak – meghódított bajor területről irányították birodalmukat, ráadásul éppen meghalt Arnulf –, hát a magyarok elérkezettnek látták az időt, hogy tegyenek valamit. Először azzal csapták be a bajorokat, hogy követséget küldtek hozzájuk, ahol is felajánlották: segítenek legyőzni a morvákat! A frankok-bajorok persze örültek ennek és rábólintottak. Ekkor a magyarok meg is támadták Morvaországot – egy részét elfoglalták –, aztán, miközben a kapott hírek elégedettséggel töltötték el a bajorokat, váratlanul megrohanták Pannóniát... Senki sem számított erre az árulásra. A tegnapi szövetséges ma a barátai ellen támadt!

Az Annales Fuldenses krónika lapjairól megtudjuk, hogy a magyarok nemcsak a Dunántúlt támadták meg és foglalták el, de sajátos módszerüket követve átcsaptak a nyugati határon, és a mai Ausztria területén is megfordultak, „tűzzel-vassal gyilkolva és pusztítva, mindent leterítettek”. Hát persze, hogy mivel majdnem Linzig jutottak a pusztító magyarok, nyugat felől már egyetlen hatóságnak sem volt kedve keletre vonulva visszafoglalni az egykori római provinciát, Pannóniát. Veszteséglistára írták a tartományt: nem akartak ujjat húzni a magyarokkal. Inkább erődítményeket kezdtek építeni a mai Ausztriában, hogy a támadások ne ismétlődhessenek meg. És bár állítólag egy frank úr csapatokat gyűjtött, és egy kisebb ütközetben ezernél több magyar maradt holtan a csatatéren, ez már semmin sem változtatott. Legfeljebb egy halvány jelzést adott a Nyugatnak arról, hogy lám, azért a magyarok is legyőzhetőek. Bizony, nem csak győzelmes csatározások folytak. 901-ben a Karinthiára támadó magyarokat jól elverték, de 902-ben a maradék Morvaországot is elfoglalták a magyarok. 903-ban megint volt egy háború, ezúttal „bajor-magyar”, rá egy évre bizony a bajorok tőrbe csalták és megölték a magyarok egyik vezérét, akinek, lám, ismerjük már a nevét: Kurszánnak hívták. 907-ben három bajor sereg indult a magyarok ellen, de Pozsonynál mindegyiket megállították a magyar csapatok, sőt, ők győztek. Ezután senki számára sem volt kétséges, hogy a magyarok már itt laknak, és itt is maradnak.

Ha pedig volt is olyan terv, hogy esetleg tovább kéne menni az egész néppel Észak-Itáliába, többé már nem emlegették, lemondtak róla.