MÓRICZ ZSIGMOND

A nagy fejedelem

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-453-014-5

MOBI ISBN 978-963-453-015-2

TARTALOM

ELSŐ KÖNYV

MÁSODIK KÖNYV

HARMADIK KÖNYV

NEGYEDIK KÖNYV

Első könyv

[I]

A fejedelem kijött a boltíves kapu alól, s keresztülment a kolozsvári nagy piacon. Ketten voltak vele, Péchy Simon jobbról s Toldalagi Mihály balról kísérte.

- Nézze Nagyságod - mondta Péchy kancellár -, már ma újfent megnyitott egy bót.

A nagytemplom körül alacsony várfal volt, amely külső oldaláról apró vásárosbódékkal volt teleépítve.

A fejedelem melegen mosolyodott el.

- Hálaistennek - mondta -, ott van élet, ahol a kalmárok nyitni kezdenek.

Lassan haladtak előre, egyszerre csak Toldalagi Mihály meghökkent, s ijedtében megrántotta fejedelem mentéje ujját.

- Nagyságos uram!

Bethlen, aki lesütött szemmel járt az utcán, felemelte pillantását, s dermedten megállott.

A tiszta hideg napban csodálatos látomás volt.

A templom tornya felett valami violaszínű köd, amelyet hogy jobban néztek, olyan volt, mintha fonalak ereszkedtek volna alá a nagy magasságokból. Nyílegyenesen szöktek fel ezek a szálak a mennyboltozatig, mintha isteni jel kötötte volna a tornyot az éghez.

A fejedelem nagy fekete szemeit merően függesztette a természeti csodára, s amint ott állott s nézett, lassan mintha a torony mögött egy másik torony nőtt volna roppant magasságba. Különös volt ez a második torony, gótikus óriási építmény formáját mutatta, ezer csipkével s apró tornyocskákkal, tisztára kivehetetlen volt, olyan volt, mint a Szent István tornya Bécsben, vagy olyan volt, mint a János Jelenéseinek tornya, mely néz keletre, nyugatra, északra és délre...

Sokáig állottak ott, s nézték a rendkívüli jelenséget. Szívük, lelkük fel volt indulva, s pezsgés helyett lehalkult a vér az erekben.

Egyszerre csak, mintha újabb csoda történt volna, az egész látás ellobbant, eltűnt szemeik elől.

Egymásra néztek: igaz volt ez, avagy csalódás. Egymás arcán keresték a bizonyságot, de csak azt látták, hogy mindannyian halottsápadtak, s a bőrük mint a sárga viasz, verejtékes.

Tehát igaz, tehát mind a hárman látták, tehát volt, s immár nincs.

Körülnéztek a piacon, s íme, az emberek ott álltak, ahogy munkájukba mentek, jöttek, vagy a fejedelmi urakat kíváncsian lesték, s valamennyien oly álmélkodó és ijedt mozdulattal kövültek meg.

Mindenki látta a látományt.

Egy sütőember állott a Koós-ház lába alatt, megszólalt:

- Ilyfélét láttunk most tizenöt esztendője, s meghala Boldizsár, s háború leve.

A fejedelem fölemelte ujját s ráintett:

- Erras, Boldizsár úr halálának tizenkilenc éve, s ez nem háborút nunciál, hanem az én sorsomat signifikálja: fel fogom emelni Erdélyt, mint egy templomot - Isten segítségéből.

Akik hallották, megilletődtek, s az emberek összedugták a fejüket, amint a fejedelem öreges, nehézkes léptekkel továbbment.

A két tanácsúr hallgatott, nem merték a fejedelmet gondolataiban háborítani.

Hirtelen erős szél kerekedett, s végigsepert a piacon. Oly erős volt a szél, hogy megrázta az ablakokat. Toldalagi leguggolt kicsit, úgy szegült ellene, Péchy Simon hátat fordított, s köpenyébe bújva várta el a szélrohanást. A fejedelem azonban csak leszegte fejét, s kimerevedett testtel merően várta el, míg alábbhagy a vihar. Szembe fogadta a támadást, mint Erdély szörnyű viharát a múlt évben, mikor Báthory Gábor úgy megkavarta a világot.

A vihar már messze járt. Felocsúdtak.

A templom felett már régen nyoma sem volt a látomásnak. Az utca színén még sodródtak, mozogtak a falevelek s száraz héjak, de immár visszaállott a békesség.

A palota elé értek.

- Jöjjetek fel, uraim - mondta a fejedelem.

Az urak szó nélkül indultak. Megindultságuk, amit a látomás s utána a fejedelmi szózat és a vihar keltett bennük, oly erős volt, hogy minden pillanatban könny rezgett a szemükben.

A nehéz köríves boltozatok alatt, a törött falépcsőkön felmentek az emeletre, s a tornác téglával kirakott sora megnyúlt szemük előtt; már hajlandósak voltak arra, hogy mindent fantasztikusan megnőni lássanak. Második fekete vasvasalású ajtón mentek be, s a sötét, meleg szobában emberséges érzés támadt bennük.

A fejedelem intésére szótlanul ültek le.

- Mit vélsz? - kérdezte Bethlen Péchytől.

- Nem merem - felelt ez.

- Bátorsággal.

- Isteni jel.

A fejedelem letette mentéjét, s dolmánya megfeszült széles mellén; keményen mondta:

- Már megfejtettem.

Hosszan hallgattak. Péchy Simonnak lett volna mondanivalója, de már igen megtanulta, hogy fejedelem előtt az okos hallgat s a bolond ugat. Báthory Gábornál semmi böcsülete nem volt, pedig már Bocskai idején alkancellár tudott lenni... Hallgatott azért, bár szerette volna ezt mondani:

- Nem földi hatalom kedvéért ád jelet az ég. Isten országának megépítésére tanít... Paradicsomi jel, az Édenkertnek jele ez.

De hallgatott, mint a sír: meg ne sejtse a fejedelem, avagy akárki is, hogy az ő új vallásának, ki vett Eőssy András uramtól, az Ádám-hitvallásnak, vagyis a zsidó bibliának, eljő az ideje.

Lehunyta szemét, hogy bele ne lássanak, s összeszorította fogát: az ő relígióját zsidózásnak bélyegzik, és fő- és jószágvesztéssel büntetik... S ímé az ég segítségére jő: az egy igaz szent templomot megmutatja, hogy ezért élj és munkálj...

Oly sápadott volt, hogy a fejedelemnek is szemébe tűnt. Vigasztalva mondta azért neki:

- Péchy apám, megépítem Erdélyt újonnan. Megépítem, mert ez az isteni parancsolat.

Hallgatva ültek tovább, senki sem bírt szólani, mert a néma szobában mintha belezuhantak volna lelkük szakadékaiba.

Toldalagi felállott, a kandallóhoz ment, s megigazította az elszenesedett fahasábokat, mire hamarosan pattogni kezdett a tűz.

Most nyílt az ajtó, s belépett a fejedelemasszony.

Karcsún, sápadtan, mosolyogva; kettéválasztott barna haja alatt kimondhatatlan gyöngéd fény volt az arcon.

- Meghaltak kegyelmetek azóta az éhségtől - szólt kedves hangon.

A fejedelem fölemelte fejét, s csókra adta arcát.

Az asszony szájon csókolta, s ő megsimogatta párja kezét.

- Kész-e az ebéd?

- Régen.

- Mi is készek vagyunk az evésre.

- Régen?

- Régen.

Az asszony hozzá volt szokva, hogy nehéz kedveket lásson, s mégsem bírta el, valami oly nyommadt némaság volt az urakon.

- Baj? - kérdezte csöndesen.

- Nem - szólt a fejedelem -, látomást láttunk... Mikor a templom mellett átjöttünk, mintha az égből violaszín sugarak szóródtak volna a toronyra, s beborították azt. Igaz-e, barátim?

- Én köteleknek néztem - mondta Toldalagi -, mintha szorosan meg lett volna kötözve a templom valami magasságbeli cölöphöz.

- Igen, annak is lehetett nézni - szólt Péchy Simon -, mintha vékony fényes érchúrok lettek volna szorosan egymás mellett, sem közelebb, sem távolabb egymástól, s így mentek fel magasra, fel magasra...

- Szóval sugárzás volt, mint a pápista képeken a glória - szólt a fejedelem -, s mögötte egy másik torony látszott az égen. Valami óriási roppant torony, mintha oly templom tornya volna, melybe tízezer ember elfér, nagyszerű gótikus torony, olyan, mint a Szent István-tornya Bécsben, kit fiatalkoromban látám, mikor Prágában jártam Bocskai uram látogatására a fejedelmi apródokkal.

- Én nem gondolnám, hogy gótikus lett volna - mondta Péchy Simon -, inkább valami egészen új s együgyű, de az igen, hogy roppantságos volt, én úgy véltem, nem tízezer, de százezer, milliom ember beleférhetett volna ama templomba, kinek tornyát Isten megmutatta.

- Nagy volt - szólt Toldalagi -, rettenetesen nagy torony, táméntalan nagy torony, nagyobb volt, mint a konstantinápolyi Aja Sophia.

A fejedelem körülnézett, s emelt hangon mondta:

- Nagy volt, gótikus és nagyjelentőséges.

Felállott:

- Isten keze jelentette meg előttem sorsomat.

A másik két úr is felállott. Némán meghajtották fejüket. Itt nem volt tovább vita.

A fejedelem most nem tartotta ebédre az urakat, némán kezet nyújtott nekik, s ők meghajtották magukat a fejedelemasszony előtt is, aki megdöbbenve hallgatta beszédüket.

- Egy óra múltán várom kegyelmeteket - mondta a fejedelem, s az urak eltávoztak.

A fejedelemasszony belső remegéssel nézett az urára.

- Mit beszélnek kegyelmetek, édes uram?

A fejedelem magához ölelte asszonyát:

- Isten földi jelekben beszél kiválasztottaihoz. Zsuzsannám, bennem roppant keménység támadt, míg azt a különös jelenést láttam. Nem tudom megmagyarázni, nem volt az sem érzés, sem okosság, de mintha a karom megnőtt, s az ujjaim végtelenek lettek volna: tisztára sepertem ezt a kis országot minden ellenségtől, s egy pillanat alatt ezer kézzel építettem a falakat. Nem tudom megmondani, szívem, mi volt ez, de valami nagy jóság és erő volt, s valami boldogság van itt...

Szívére tette nagy setét öklét. Az asszony lassan simogatni kezdte vékony barna kezével az ura kezét. Szórakozottan, s csöndesen mondta:

- A leves az asztalon, jöjjön ebédelni, uram.

Átmentek a másik szobába, mely az ebédlő volt. A fejedelem továbbindult, hogy kezét megmossa a hálóházban.

- Ne menjen tovább, édes uram, még nem volt tűz odabent, s meghűlsz.

- Már hoztak fát a szekszénások s furmányosok - mondta a fejedelem.

- Estére majd megrakatom a tüzet.

- Pedig délután is embereket akarok hívatni. Urakat.

A fejedelemasszony elszontyorodott.

- Semmi vágott fám nem volt még reggel... Jobban is szeretném, ha egyszer már magunkban lennénk.

A fejedelem hallgatott. A vénasszony vizet hozott egy nagy tálban, székre tette, s kendőt, szappant adott hozzá.

- Csak ez gyűlésen túl legyünk, megyünk Szebenbe - szólt a fejedelem, kezét megmosva s törülgetve. - Ott jobb lakásunk lesz, míg tavaszra Fejérvárát megépíttetem.

Kis mosollyal dörzsölte arcát a feleségéhez:

- Az lesz a mi rezidenciánk: ott akarok otthon lenni ebben a kis életben.

A fejedelemasszony kicsit fázósan borzongott meg. Mi minden van még hátra... Csak két hete van itt az urával. Karácsonyra hazajött az embere Dévába, s onnan hozta magával őt... Most itt szenved ebben a szétrúgott házban, amit Báthory Gábor katonái úgy elrontottak, hogy alig lehetett valamit is megjavítani benne a téli fagyok idején...

- De ezt is megépíttetem. A kolozsvári bírónak már megadtam a parancsot, hogy mihint a tavasz engedi, itt legyenek a fecskék.

- A fecskék?

- Kőmívesek... Az egész piacon minden ház gazdáját behívattam, s meghagytam nekik, hogy valamennyi házat rénoválják... Aki pünkösdre újjá nem építi házát, elvétetem tőle...

A fejedelemasszony összerándította szemöldökét.

- Könnyű azt mondani, s miből építsen, akinek semmije?

A fejdelem mosolygott:

- A polgárnak mindig van segítsége, csak meg kell őket szorítani... Különben én nem akarom kárukat... A kormánynak kötelessége, hogy az embereket a maguk javára szorítsa, de az is, hogy segítségükre jöjjön... Már égettetem a meszet, és elsősorban a kolozsváriaknak adok belőle. Mestereket is hozatok, Eperjesről tizenhét kőmívesmester úton van.

A törülköző kendőt felakasztotta a szék karjára, s az asztalhoz ült.

- Az adminisztrációnak első kötelessége a parancs, a második a tanítás... Soha ezekkel senki nem törődött, nem is tudnak építeni. De én most megtanítom Erdélyt. A pünkösdi ünnepeket itt akarom tölteni, akkorára Kolozsvárnak olyannak kell lenni, mint a mosott pohárnak. Azért tettem Wesselényi Farkast tordai főispánnak, mert jó építő ember, aki rászorítja őket.

Melegen nevetett.

Hozták a forró levest az inasok, s míg Zsuzsanna kiszedte elsőnek az ura tányérára, addig hallgattak.

Az asszony intett az inasoknak, s azok kimentek.

Nem szerette a szájtátókat, mikor magukban voltak az urával.

- Megkapnak minden segítséget. Az erdőn már vágják a fákat, hasítják a zsendelyt, fűrészelik a deszkát... Azok is fújják a körmüket, hogy ebben a nagy télben kell nekik fejszézni, de nincs idő elvesztegetni, egy nap sem... Kolozsvárból Kincses Kolozsvárt akarok csinálni, mint Mátyás idejében volt...

Jóízűen evett. Tyúk főtt a levesben, s ezt így nagyon szerette.

A fejedelemasszony azonban nem evett, hallgatott. Mindig megrémítette a nagy feladat és felelősség. Annyi házat újra építeni. El se bírta gondolni, hogy ez lehetséges legyen. A Mihály-templom körül óriási a piac, és számlálatlan sok a ház.

- Ez lehetetlen.

- Nincs lehetetlen... Lehetetlen volna, ha a fejedelem maga akarná megcsinálni, de minden háznak van egy gazdája, s az az egy ki fogja csinálni, hogy megújítsa házát. Senki sem akarja elveszteni... Pedig isten engem, minden ház a fiskusé, akit gazdája pünkösdig meg nem épít.

A fejedelemasszony sóhajtott. Neki még az is sok volt, mostani nagy bágyadottságában, hogy a belső két szobát behevíttesse. A múlt esztendő rettenetes dolgai egészen összetörték. Két ostromot is ki kellett állania Dévában: ő csak pihenni vágyott, de hogy pihenjen, ha ura most van legjobban lefoglalva az ország dolgával.

- S ezt teszem az urakkal is... Minden főúrnak szoros kötelességévé tettem, és ezt most az országgyűlésen még ma megszavaztatom, hogy égett kastélyát ebben az esztendőben mindenkinek kötelessége felépíteni. Sorra fogom járni magam az összes várat s kastélyt, vagy ha nem győzöm, hivatalbeliekkel és felvétetem, ki hogy viseli magát... Szoros lesz annak, aki nem igyekezik...

- Csak hamarabb leég egy palota, mint újat lehessen helyette építeni.

- Adok nekik időt. Mire a hó újra leesik, addigra a legnagyobb várat is meg lehet újítani.

- De miből?

- Erőből... Tessék utánanézni... Aki épít, az három vagy több esztendeig is adót nem fizet, kinek mibe kerül...

- Akkor maga miből él?

- Erőből... - nevetett a fejedelem, és nekilátott a főtt tyúkhúst mártásba forgatva, megenni. - A fejedelemre is áll, amit a polgárokra kiszabok... Ő is nézzen utána, hogy a maga dolgait rendbe hozza.

- Délután sok embert akarsz felhívatni?

A fejedelem soká nézte feleségét. Mily halvány és gyenge, mint egy lábadozó beteg.

- Talán nem is... Csak azért akartam őket behozni, hogy jobban magunkhoz kössem a szívüket... Lelket kell verni az urakba, mert azok is mind olyanok, mint a nehéz beteg, aki felkelt az ágyból... De a főispánjaim jók. Fiatalok, lelkesek, nem félnek a nyeregtől, s pedig sokat kell nekik lovagolni ezen az éven, míg kisürgetik a jóravalóságot.

- Törököket láttam az ablakból - mondta a fejedelemasszony.

- Követség jött.

- Majd meghaltam a félelemtől.

- Törökökkel nincs baj. A török jóbarát.

- S Lippa és Jenő?

A fejedelem mosolygott. Hozták a második tál étket. Jó borsos tokány volt, birkatokány, már az illata csiklandozta az ínyet.

- Majd eligazítjuk azt is... de elébb megesszük a jó ebédet.

Mikor az inasok kimentek, a fejedelemasszony azt mondta:

- Én nem tudok enni ettől a Lippától.

- Attól ugyan ne romoljon az étel íze, szívem.

A fejedelemasszony a fehér, szőttes abroszt simogatta, s a cseréptányérokat nézte. Szép volt az asztal. A fejedelem nem szerette a cintányért, mert a hadra emlékeztette. Mindig porcelán vagy cserépnek kellett lenni a terítésen. Bora, Zsuzsanna régi vénasszonya jött, ment, ő nem zavarta őket a beszédben.

- Mért nem eszik lelkem?

Az asszony ellenségesen nézett a kövér, zsírban pirosló ételekre.

- Aztán csak a hasam fájdul utánuk - mondta -, az éjjel is alig aludtam.

A fejedelem visszagondolt az éjszakára. Ő nagyon tudott aludni, de a legkisebb neszre azonnal fent van, s aztán újra elszunnyad abban a percben, amint látja, hogy nincs rá szükség. Visszaemlékezett, hogy a felesége éber arccal feküdt a másik ágyon. Odalépett, betakarta, s megkérdezte, kíván-e valamit. "Nem" - csak ennyit mondott, de az éjjeli mécses fényénél feltűnt neki, hogy milyen sápadt, azonban annyira álmos volt, hogy nem volt képes ébren maradni, megnyugtatta magát azzal, hogy téved, vagy hogy hisz ez mindig így megy és sietve aludt, hogy visszaszerezze erejét a holnapra.

- Nem aludtál, lelkem? - kérdezte mély gyöngédséggel.

- Az nem számít - mondta az asszony.

- Nekem igen.

- Hm - s elmosolyodott.

- Nekem semmi más.

- Csak az én álmom.

- Csak.

Az asszony beharapta alsó ajkát, s különös mosollyal messze nézett.

- Jót beszélnek egy zsidó orvosról, aki minden betegséget csodajól kikúrál. Konstantinápolyi követem beszélni fog véle, nincs olyan ár, akit meg ne adjunk, csak a te betegségednek végét szakassza. Már Toldalagi tudja akaratom.

Az asszony legyintett.

- Nem érdemes róla beszélni.

- De.

- Nincs nekem semmi bajom.

- De.

- Kegyelmed nem bánná.

- Mit?

Az asszony fájdalmas mosollyal mondta:

- Ha ki lehetne találni rám valami betegséget.

- Mért?

- Akkor meg volna nyugodva a lelkiismerete: beteg vagyok, tehát nem kell velem törődni.

- Ne mondjon ilyeneket, kis lelkem.

- Jó. Nem mondok.

- Ne is gondoljon.

- Hm. Az jó volna. Ha még nem is gondolnék semmit. Milyen jó volna, ha nem kellene gondolnom semmit. Ha meg tudnám tenni, hogy gondolatom se legyen... Milyen jó volna az kegyelmednek.

- Angyalom.

- Nem kellene velem foglalkozni, nem kellene velem törődni... Milyen jó volna, ha be lehetne szépen állítani a fegyverek közé, vagy a befőzöttüvegek közé, s elővenni, mikor jólesik...

- Kedves.

- Így csak nagy alkalmatlanság vagyok. Istenem. Nem lehet egészen elfeledkezni rólam. Nem lehet otthagyni Déván. Örökre.

- Mit lehetett tenni - mondta a fejedelem vigasztva s szomorúsággal -, mit tehettem, bujdosóba kellett menni az bestye miatt... Nekem öröm volt törökre, tatárra bujdosni?...

Hosszú csönd volt, akkor az asszony azt mondta:

- Mindig van valami, hogy nem lehet másképp...

- Egy ember gonoszsága miatt volt... Ez már nincs...

- Nem szóltam semmit.

- Édes szívem, ne nehezítse lelkét elmúlt bajokkal. Majd jó az Isten, jóra fordít mindent.

- Jó. Várok.

- Igen, várjuk el az időt.

- De meddig s meddig? mondja kegyelmed? - és az asszony összecsapta a kezét, s görcsösen kulcsolta az ujját. - Úristen, meddig várjak én?... Már két hete itt vagyok, de csak egy órát is lehettem kegyelmeddel? Hát én nem vagyok ember? Én nem vagyok lélek? Nekem nincs bajom? Csak az országnak és a másoknak?

- Nézze, egyetlenem, várjunk, várjunk... eljön a mi időnk...

Az asszony hallgatott... Már tudja, most mi következik... Az elmúlt esztendő bajainak rostálása... De mi haszna neki ebből... Gyermekeit nem adja vissza semmi beszéd...

- Már én csak azt látom - mondta a fejedelem -, hogy mi a jobb, ahhoz képest, ami tavalyról maradott... Két török követem van a százezer had helyett...

- Igen, és oda fogja adni nekik Lippát.

- Lippát - mondta kissé ingerülten a fejedelem. - Lippát oda, de ugye itt van az egész ország... Itt a hét vármegye valamennyi főispánja s csupa derék ember, akivel lehet dolgozni... Itt van Kovacsóczy, Kemény Boldizsár, Kolozsból Gyerőffi uram, Küküllőből Allia Farkas, a nagy hadi vezér, és ami legfőbb, itt van még Bethlen Farkas is - nem jött be köszvénye miatt, de izente, hogy szeretetből mellettem van, s ez nagy dolog, a régi nagy Bethlenekbül; nem vonja el magát tőlem...

- Majd elvonja, ha baj lesz.

- Mikor lesz baj?

- Majd ha odaadja Lippát.

A fejedelem gondolkozott.

- Neked, kis szívem, már csak Lippa s Lippa...

- Másnak is: majd meglátod, hogy Bethlen Farkas egy napig se marad melletted, ha Lippát odaadod a töröknek...

- Honnan tudod?

- Majd meglátod.

- Itt van Tordából Szilvássy Boldizsár.

- Hogy várja, mikor ülhet a helyedbe.

- No hiszen te mindenre tudsz egy kádenciát. De Petky Jánosra nem tudsz, pedig Dobokát hozza... És Cserényi Farkas, Belső Szolnokból... Hunyadot és Máramarost meg István öcsém... Nem tudott lejönni, mert felesége gyerekágya körül kellett maradnia, szegénynek...

Nevetett.

- No, s majd meglássuk, a holnap mit hoz.

- Mit hoz, mit nem hoz, nem tudom. De azt tudom, hogy ilyen béke s nyugalom sohasem volt kilátásban, mint ma. Már Báthory Gábor megcsinálhatta volna, ha eszeveszett őrült agya fel nem pusztít mindent, jobban, mint egy pestis. De én csak nem fogom követni az ő példáját?... Hogy mi lesz, mi nem, azt nem tudhatom, de azt tudom, hogy míg én élek és eszemet bírom, s egyet rúghatok: addig pogány s török, tatár ide be nem teszi lábát, soha a kis Erdély földjére, még ha elkerülhetem, követségnek sem. Mert itt egypár esztendők múlva, ha egy kis bőség lesz, nem kell azt kémeknek és spiónoknak, lássák... Éljenek ők maguknak s mink is magunknak... Örvendjünk, ha pénzen megvehetjük az szent csöndességet...

A fejedelemasszony sóhajtott.

- Békesség - mondta - az a békesség... Milyen ára lesz annak. Mit kell még azért fizetni. Azér a békességért... Jaj, nagyon félek.

- Mindig fél s mitől fél - ingeredett meg a fejedelem.

- Mitől?... Lippa s csak Lippa!... Nem üzente a lippai kapitány, hogy fegyverrel vegye meg Bethlen Gábor, ha a töröknek akarja adni?... S hogy nincs Bethlen Gábornak olyan serege, kivel megvehesse Lippát?

- Keresztessy Pál... ez még a Gábris kuvasza... Mindenütt ellenem volt, és békebontó vén szamár... De szétrúgom, mint a darázsfészket... Csizmámmal taposom szét.

Az asszony remegni kezdett.

- Nem Keresztessy Pál, hanem magyar föld s magyar vár... Merne fegyverrel menni saját várára, hogy odaadja a töröknek?

- Ez politikum.

- Magyar vár!... Magyar földet őriz!... Nem fél?... Az egész kereszténység el fog szörnyülködni rajta: ez még nem volt a históriában... Gábor, hát álljon meg, ezt még Báthory sem csinálta, hogy saját várát ostrommal bevegye, hogy a pogánynak adja...

- Báthory Gábor az egész Erdélyt és az egész magyar országot akarta a töröknek adni, ha Isten fejét nem szakasztja... És én ebédezni jöttem haza, nem veszekedni... Magából a Károlyiak beszélnek... Odaátvaló urak mit értenek az országok dolgához.

- Én nem Mihálytól hallottam, én magam reszketek a maga vakmerésétől... Hozzám is annyian jönnek egész nap, ha maga látná, milyen kín az, hallgatni beszédeket, és mikor én nem akarom, és mégse térhetek ki előle. Mindenki azon sír, hogy Bethlen Gábor ne legyen az ország ellensége.

- Hát az vagyok?

- Én tudom Gábor, de azt is tudom, mert ismerem magát, hogy olyan dolgoktól sem fél, ami megrontja a koronáját. Mindent szabad, de egyet nem: a saját nemzetét maga ellen uszítani.

- Ah, uszítani... Még hogy én uszítom... Most mondom magának, hogy békességet akarok, csendességet akarok. Azt akarom, hogy itt mindenki kipihenje magát, és rendbe jöjjön mindenkinek a dolga. Nem fogom kockáztatni, hogy az országot két varjúfészek miatt tatárveszedelem érje... Nem volt elég?... De hát azért magának igaza van... Mindig igaza van...

Megveregette, simogatta a felesége kezét, s odahajlott hozzá, mint kicsit apa, kicsit vigasztaló gyermek.

- És le is veszem a szőnyegről ezt az egész kérdést - folytatta. - Nem olyan égető. Maradjon hát Lippa és Jenő, míg nem szorítják. A portával lehet alkudni. Inkább még küldök valami ajándékot a nagyvezérnek. Néhány esztendő múlva pedig majd csak lesz, ahogy lesz.

- Na látja - szólt az asszony kissé elvonva ajkacskáját -, hát érdemes volt akkor úgy rám kiáltani?...

- Oh, mit mond.

- Igen, igen... Azelőtt ez nem tette volna, de mióta oly nagy fejedelem!

A férfi mosolygott. - Nem nagy fejedelem van itt, hanem nagy fejedelemasszony...

Zsuzsanna beteges nyöszörgéssel tiltakozott... Nem, ezt nem bírja elviselni, hogy ha már ebbe az iszonyú fejedelemségbe kerültek, az ura még hencegő is legyen vele... Úgy vette, mint Isten csapását, és nem is hitt benne. Hogy jön ez őhozzájuk, fejedelem lenni... De az még külön utálatos, hogy szemére veti, s evvel akarja letiporni... Bethlen Gábor, az ő kis Bethlene, és fejedelem Erdélyben... De szégyellte kimondani...

A fejedelem nem értette, mi dúl az asszonyban, és a várakról beszélt:

- Mindenestül nem éri meg Lippa azt a hasznot, hogy Szkender basa nem ment keresztül még egyszer Erdélyen?... Mondja szívem, megéri nekem egy bagolyfészek Lippa s egy ürgetúrás Jenő, hogy nekem a szultán hadsereget verjen a nyakamba? Bizony mondom, odaadom nekik ezüsttálcán, csak békét hagyjanak... Mintha mentém gombjaiért, hogy le ne szakadjon, inkább odavetném egész köpönyegem... Mi okosság volna az...

- A hazai népek vesznek meg miatta.

- Majd beleszoknak!... Majd megmagyarázom nékik... majd megértetem vélek...

- Igen, szokott módján mindent kitálalva.

A fejedelem elmosolyodott. Melegen nézett a feleségére, fekete arcán a mély barázdák elmélyültek a mosolyban s vastag ajka furcsán torzult el, mintha nem állana jól neki a derű, csak a komorú.

Nagy erős kezeivel odanyúlt felesége arcához, s annak vékony bőrét megcsippentette. S míg fekete szemeivel erősen megnézte, nem látszott az arcán, hogy észrevette most rajta a fáradtságot, a fonnyadást, a vékony ráncokat... Mintha beteg volna az a harmatos üde bőr, melyet oly sokat csókolt hajdanában.

- Angyalom, te tudod, hogy rajtad kül senkinek sohult szavam nem jő... Még előtted egy gondomat s gondolatomat el nem másítám, de ha másmi ember jő, avval nem közölném, szívem titkát... vagy ki vagyon oly?...

- Vagy mi... - szólt csendesen az asszony, s elfordította szemét.

- Némber? - nevetett a fejedelem, s nagy sárga fogai egészségesen mutatkoztak meg.

Hogy az asszony nem szólt, odavonta őt magához, s azt mondta:

- Ki, no, no, kincsem... valami nyomja bögyöd... Meg ne fullasszon... Békén ki vele.

Az asszony most elszánta magát, s mintha ez volna a pillanat, amire hónapok óta vár, keményen szembenézett urával...

- Hogy s honnan tudta meg Nagyságod, hogy a bestye fejedelem Fejérváratt halálára eskütt?

Bethlen arca elsötétedett, mint a kihamvadott máglya.

- Tudom a pletykát, amire gondolsz.

- Nos.

- Onokahúgám, Török Kata?

- Hm.

- Mely szegényes az emberek nyelve!... Egy szó nem sok, annyi sem igaz belülle... Hogy ő nekem szeretőm lett volna?... Isten, aki vagy... a fejedelem ágyasa?... Nekem? szeretőm?... Hiszed te, hogy ily bestye kutyákkal én valaha magam közlettem?

Az asszony élesen s komolyan nézett az urára. Most, most, gondolta, most belelát ebbe az emberbe...

- Levélben megírta kegyelmednek, azt mondják.

- Hazugul mondják. Ő lett volna jóakaróm? Ellenemre dolgozott. Elvétette tőlem Hunyadot, és saját magának adományoztatta.

Az asszony démon volt, nem akart hallgatni. Ott volt kezében a bizonyság és csak folytatta:

- Ki értesítette arról, Dévában, hogy Báthory fejedelem fejére eskütt?

Bethlen hallgatott. Aztán azt mondta:

- Sokan.

- Ki írta azt, hogy "oly koncot vetettem, belefal a kuvasz"...