MÓRICZ ZSIGMOND

Az Isten háta mögött

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-453-022-0

MOBI ISBN 978-963-453-023-7

TARTALOM

01. fejezet
02. fejezet
03. fejezet
04. fejezet
05. fejezet
06. fejezet
07. fejezet
08. fejezet
09. fejezet
10. fejezet
11. fejezet
12. fejezet
13. fejezet

1

Veres tanító úr át akart menni a túlsó oldalra, de három nagy parasztszekér haladt keresztül előtte az utcán.

- Ejnye na - mondta magában -, ez is csak utamba áll... De hova mehetett a feleségem? Most ott vár az a szegény káplán...

Megsodorta vastag fekete bajuszát, és meghúzgálta az orrát, amely jókora volt; mikor restelkedett miatta, mindig azt szokta mondani, hogy az ősmagyaroknak is mindnek olyan sasorruk volt.

- Jó vásárt! - kiáltott fel az utolsó szekérre, amelyen Maleczkiné, a csizmadiáné trónolt, hatalmas vasas ládájának a tetején. Vásárra mentek a csizmadiák, s már most alkonyatkor el kellett hazulról indulniok, hogy hajnalra beérjenek.

A tanító elmosolyodott, ahogy utánanézett a csizmadiánénak, akiről mindenki tudta, hogy kemény asszony. Az ő sátrát ugyan nem hagyta ott a vevő, ha csak nem akart a hét pokol pirulásán keresztülmenni. Akinek ő egyszer kiválasztott egy pár csizmát, s azt mondta: ez kendnek való, annak azt meg kellett vennie, vagy öreg baj lett belőle. A többi csizmadia mind irigyelte a vásáron ezt az asszonyt a tutyimutyi Maleczkitől, mert az asszony ládája kiürült, míg az övék úgy jött haza, ahogy elment, tele. Itthon aztán kibékültek a sorssal, mert Maleczkiné ivott és veszekedett, s a természetét egy szent se bírta volna ki, az öreg Maleczkin kívül.

Veres tanító úr megállott még egy kicsit, s utánanézett a szekereknek. Tetszett neki, hogy az ilosvai csizmák olyan messzire elmennek, s a borsodi matyók vállán fognak szétoszolni az apró Sajó menti falvakban.

Aztán átment az úton, szapora apró léptekkel, s a túlsó oldalon haladt tovább a piac felé.

Elővett a zsebéből egy portorikót, s menet közben megropogtatta. Aztán kikutatott egy kis csípőszerszámot, amellyel levágta a szivar hegyét; akkor meglátta, hogy szembe jön vele egy fiatal kollégája, aki csak helyettesíteni jött a városba, s ezért nem tartotta szükségesnek, hogy megtegeződjék vele.

- Jöjjön csak, Bardócz kolléga! - szólt elibe.

A fiatalember amúgy is szembe jött, s ha akarta volna se kerülhette volna el a találkozást, így igen fölöslegesnek találta, hogy "az egész város szeme láttára" integet neki. Hiszen utóvégre nem is feljebbvalója; Veres Pál csak címzetes igazgató, mi jussa, hogy úgy bánjon az emberrel, mint a kutyával? Integet neki! "Pszt!" ...Hát mi ő?

- Nincs egy gyufája, kolléga úr? - kérdezte egyszerűen Veres.

- Talán... - s a fiatalember elővett a zsebéből egy doboz gyufát, és egy szálat meggyújtott. Odatartotta a kollégája szivarjához, aztán szó nélkül tovább akart menni.

- Nézze csak, nézze! Miért nem vesz ilyet? - mondta Veres Pál, s elővett a zsebéből egy kis nikkeldobozt; megnyomott rajta egy gombot; a doboz teteje felugrott, s abban a pillanatban kis sárga láng szökött ki belőle.

- Mit szól hozzá? - kérdezte elégedetten, s nagy gyönyörűséggel ismételgette a bűvészetet. Lenyomta a fedelet, meg felpattantotta. - Automata gyújtó.

A fiatal tanító kicsinylően mosolygott. Gyerekesnek tartotta az egész dolgot, s különben is látott már effélét.

- Igaz - mondta Veres úr, mint akinek valami jut az eszébe, s bal kezével megfogta a kollégája kabátján a felső gombot. De abban a pillanatban észrevette, hogy a másik oldalon a vaskereskedés ajtajában kinn áll Piacsekné, s odaköszönt neki:

- Kezit csókolom! - Halkan mondta a köszönést, úgy se hallaná az, akinek szól.

- Igaz, kolléga úr - mondta aztán, még mindig fogva tartva a fiatalembert, aki fülig vörösen azt számolgatta magában, meddig mennek még el ebben a városban az ő megaláztatásában. - Nem látta a feleségemet?

- Mi közöm nekem a feleségéhez? - gondolta magában Bardócz kolléga, s nem adta volna egy ötödéves korpótlékért, ha most ügyesen, diplomata módra meg tudná sérteni a címzetes igazgatót.

- Nincs otthon? - kérdezte, mert okosabbat nem tudott mondani.

- Nincs!

- Sajátságos!...

Abból vette észre, hogy valami furcsát mondott, hogy a Veres úr apró, kalandos fekete szemei, amelyek már beszaladták az egész utcát, most megint visszapattantak rá.

Veres nem várt választ, mert már az első szóból látta, hogy Bardócz semmit sem tud a feleségéről, de most meghökkenve, lassan eleresztette a fiatalember kabátja gombját.

A kolléga annyi megaláztatás után egyszerre nagyon jól kezdte magát érezni. "Van neki a füle mögött" dicsérte meg harmadik személyben saját magát az ügyesen beadott keserű labdacsért. A legártatlanabb asszonyt is hírbe lehet hozni egy véletlen szóval!... És aztán ki tudja, hátha nincs is ártatlan asszony a világon.

Veres, tudja Isten miért, nem merte tovább firtatni a kérdést, hanem hamarosan s alig érintve megfogta a kollégája kezét s továbbsietett.

- Ejnye, teringettét, sietni kell. Hol lelem meg a feleségemet. A szegény káplán várhat nálam... Mit akar ez az ember?... Miért sajátságos?... Biztosan Dvihally kollégáéknál van. Megyek is oda... Miért volna ez sajátságos?... Az asszony elmehet hazulról!... Sajátságos!

Szórakozottan ment előre, s csak a legutolsó pillanatban vette észre, hogy a túlsó oldalon szembe jön rá a polgármester. Ijedtében, hogy elmulasztja a köszönést, olyan nagyon megemelte a kalapját, ami sehogy sem illett ahhoz a feszült viszonyhoz, ami köztük volt. Nagy harag volt most köztük az iskolaügyben, s nem szerette volna, ha azt hinné a polgármester úr, hogy ő fél tőle. Pedig tessék, úgy megy a kis köpcös, hájas polgármester tovább, mintha máris győzött volna. Most már igazán elhatározta Veres, hogy megírja azt a kemény cikket a Világba, ami egészen le fogja leplezni ezt a bandát, amely itt garázdálkodik...

A trafik ablakában kikönyökölt a trafikosné leánya, Rozika. Csinos kislány, csak szeplős. Hirtelen úgy tetszett neki, mondani kell valami udvariasságot a kislánynak.

- Szervusz, Rozika - köszönt volt tanítványának, aki egy kis rátartisággal már nem tartotta illőnek, hogy előre köszönjön egy férfinak. - Van-e nálatok ilyen?

- Micsoda? - kérdezte kíváncsian a kislány.

- Ez ni, ez ni! - s a másik pillanatban már fel is kattantotta az automata gyújtót a kislány fitos orrocskája előtt.

Rozika kényesen sikoltott egy kicsit, s túlzott ijedtséggel kapta vissza a fejét.

- Jaj, de meg tetszett ijeszteni!

- Mi az, mi? - sietett elő a trafikosné is.

- Automata gyújtó! Ilyen nincs nagysádtoknál! - s a tanító úr vidáman pattogtatta a nikkeldoboz tetejét.

- Óh, van bizony! Hogyne! Két korona ötven fillér darabja.

- Lehetetlen!

- Add csak, Rozi! Éppen ilyen!

Rozika elővett két darabot s odaadta. A tanító elképedve nézegette.

- Tényleg - mondta. - Egy és ugyanaz! Egy és ugyanaz!

- Két korona ötven fillér!

- Hallatlan. Nahát, engem mindenki megnyúz!

- Mennyit tetszett érte adni, tanító bácsi? - szeleskedett Rozika.

- Szégyellem megmondani. Isten bizony, szégyellem. Öt koronát.

- Jézus! Csak nem! - csapta össze a kezét a trafikosné is meg a lánya is. - Biztosan valami vigéctől!... - tette hozzá a trafikomé.

- Ejnye, ejnye, na, már mindegy!... Nem tetszett látni a feleségemet?

- Nem - mondta habozva a trafikosné. - Ugye, Rozi, nem láttuk?

- Én láttam volna, mert egész dél óta mindig itt vagyok...

- Kisztihand - mondta Veres úr, s visszaadta a gyújtót. - Na, ezzel is becsaptak. Nem baj. Több is veszett Mohácsnál... Biztosan Dvihally kollégáéknál van a feleségem. Megyek is oda.

- Az lehet. De nem erre ment. Talán a sikátoron.

A kezében tartotta a gyújtóját s megint átment a túlsó oldalra. A borbélynál senki sem volt, s a kopasz szájú Pecsenye kijött a tanító elébe a cifra szúnyogháló mögül.

- Alászolgája, tanító úr! - Nem tetszik besétálni?

A tanító végigsimította borostás állát, amelyet minden vasárnap reggel maga szokott megberetválni, s azt mondta, hogy:

- Nem... De nézze csak, milyen bosszúság, vettem egy szivargyújtót... - Ebben a percben észrevette, hogy a szivarja egészen kialudt. Kivette hát a szája sarkából, s eltette a zsebébe. - Becsaptak vele.

- Csak nem? - mondta a borbély, aki már közönséges érdeklődő embertárs lett.

- Öt koronát adtam érte, s ott a trafikoséknál két korona ötven fillérért adják.

- Hallatlan! Nahát, ez borzasztó! - szörnyűködött a borbély. De voltaképpen semmi szánalmat nem érzett, mert mégsem lehet olyan tisztán különválasztani az emberben a felebarátot s az üzletembert. A tanító pedig kéthavonként egyszer szokott megnyiratkozni, s összesen harmincöt-negyven krajcárt fizet egy-egy alkalommal. Nagyon sok részvétet nem érdemel; - valamennyit azonban igen, mert a gödi úton, ahol a tanító lakik, most egy új borbély van, aki félő, hogy el fogja szedni ezt a negyven krajcárt is.

A tanító egy fejbólintással köszönt s továbbment. Egy nagy kalapos, tüszős garami tót jött vele szemben. Rákiáltott tótul:

- Kit keresel?

- Én, kéremalássan, pan urodzeni, a pan doktort keresem.

- Mi? - mondta a tanító, s érdeklődve kérdezte ki, melyik doktort. A csodadoktort! Ki mást keresne egy hronyec. Persze, persze. A tanító kissé bosszús volt, hogy ennek a zsidó orvosnak ilyen híre van, de másrészt örült, hogy az ilosvai orvos még a Garamon is nevezetessé teszi a várost. Minden érdekelte a világon, hát a paraszt betegségét is alaposan kikérdezte, s egyúttal fitogtatta, hogy milyen nagyszerűen beszél ő tótul!

Azután továbbment s újra felsóhajtott:

- Ejnye, ejnye, na. Hol lehet az az asszony! Az a szegény káplán elunja magát. Semmi ismerőse a városban, én is magában hagytam, elunja magát. De minek ment Dvihallyékhoz ilyenkor?... Milyen jól elszórakoztak volna, ha most otthon van... Ejnye, az az asszony!

A sarkon bement a szövetkezetbe. Ezt ő csinálta, hát úgy is érzi vele szemben magát, mintha a gyerekéről volna szó.

Ahogy benyitott az ecet, petróleum, fűszer s más elemezhetetlen szagoktól terhes levegőbe, nagy lármát hallott.

Máté Pista volt itt, a szomszéd Druhonyec falu levitája, s kegyetlenül veszekedett.

- Mégiscsak disznóság, így bánni az emberrel! Mi vagyok én, hogy velem ezt meg merik tenni!

- Mi a, mi? - tette a vállára Veres a tenyerét, s egyúttal a másik kezével kivette újra az imént kialudt szivart.

Máté Pista, ahogy meglátta a felügyelő-bizottság elnökét, neki fordult.

- Mit komiszkodtok ti énvelem!

- Mi az? - nézett Veres higgadtan a segéd felé, s ügyesen ropogtatta az ujjai közt a szivart. - Én semmiről se tudok!

Máté Pista hátraszegte a fejét.

- Ugyan, ne tettesd magad!

- Kérem szépen - szólt bele a segéd, aki tímárlegény volt, de mert a mesterségét nem szerette, s erővel úr akart lenni, a rokonság betette a szövetkezetbe üzletvezetőnek. - Kérem szépen, a tanító úr azért haragszik, hogy az egész falunak nem adunk az ő könyvére...

- Na, barátom, az pedig nem megy!

- Nem? Hát akkor kilépek falustól a szövetkezetből, s megcsinálom a druhonyeci szövetkezetet! Majd meglátom, milyen szép kis haszontól estek el.

- Ugyan kérlek, gyere inkább, igyunk meg egy pohár sört.

Máté Pista egyet lökött a vállán, amelyre vadászfegyver volt akasztva, feltolta a kalapját s előreindult. Kis szőke bajuszát ujjheggyel megpederte, s dacos arccal ment ki a szövetkezetből.

Ahogy kiléptek, az üzletvezető-tímárlegény csípett a szemével.

- Szereti ez a garast! Év végén ő akar percentet az egész faluja bevásárlása után... Persze...

- A mi tanító uracskánknak bizony több fizetése van, mint két papnak! - mondta tótul egy druhonyeci asszony, akinek most már minden akadékoskodás nélkül adott az üzletvezető mindent, amit csak kért, a tanító úr könyvére.

A két tanító bement a közeli nagyvendéglő kapuján.

Száraz, meleg nyár volt, de az udvaron mindig kellett sárnak lenni. Piszok és szemét bőségesen volt a boltíves kapu alatt. Trágyabűz csapott ki az udvar felől, s pálinkaszag a jobb oldali ivó nyitott ajtaján át.

Balra mentek, egy üveges ajtón a széles nyitott folyosóra, s az első ajtón a tiszti étkezdébe.

Még üres volt a boltozatos terem, és erősen sötét.

- Bertácska! Bertácska! - kiáltotta el magát Máté Pista, aztán körülnézett.

Csak egy úr ült az egyik asztalnál. Az új albíró, akit csak mostanában helyeztek át ide a járásbírósághoz. Nem látszott nagyon rokonszenves embernek, mert hiányzottak belőle azok a duhajkodó mozdulatok, amelyekről a jó korhelyek egyszerre egymásra ismernek. Viszont jó jel volt, hogy igen sokat ült a vendéglőben. Tehát nem is amolyan utálatos könyvmoly, aki esztendőszámra el tud ülni egyedül egy szobában.

- Van szerencsém! - köszönt Máté Pista, aki mindenkivel szemben tudta, milyen módon kell megemelni a kalapot.

- Jó estét! - fogadta az albíró, s intett nekik, hogy üljenek hozzá.

- Szép nyár van! - mondta Máté, s lábához állította a puskát.

- Mire vadászik most, tanító úr? - kérdezte az albíró.

- Most! Most emberekre vadászom! - mondta Máté, s komolyan villogó szemmel szegte hátra szép, legényes, virtuskodó fejét.

- Teringettét! Tessék rágyújtani.

Veres úr hallgatott, mert borzasztóan rosszul érezte magát; megint eszébe jutott a felesége s a káplán, aki otthon a lakásán várt rá... elővette az automatikus gyújtóját.

- Tessék tüzet...

- Miféle masinád van neked, te! - kérdezte Máté.

- Becsaptak vele. Öt koronát adtam érte.

- Ötöt? - mondta az albíró s rágyújtott - hisz akkor engem csaptak be. Én hetet adtam érte.

- Hahhaha! - kacagott fel rettentő hangosan Veres úr. - Akkor jól van! Akkor engem nem is csaptak be! - ezzel ő is meggyújtotta a portorikóját.

Máté átvette a gyújtót s vizsgálgatta.

- Fura kis bolondság!

- A trafikosnénál vehetsz ilyet, egy forint huszonöt krajcár darabja.

- Drága! - mondta Máté.

- Drága? Mikor én öt koronát adtam érte?

- Én meg hetet?

- Na igen, barátom, mikor az ember úr, akkor öt koronát ad érte, meg hetet! De, hogy én bemenjek a trafikba venni egyet? És egy forint húszat adjak érte! Az drága! Mennyi gyufát adnak nekem egy forint húsz krajcárért.

Mindnyájan nevettek, és igazat adtak neki.

Jött Bertácska. A kisasszony. Szőke, kövér, illatos lány, aki már nem egészen fiatal, nem egészen ártatlan, de mindenki tudja róla, hogy húszezer koronája van a takarékban. A vendéglős bele van bomolva, és este tíztől ő a maga számlájára adja a bort, sört s alkalomadtán a pezsgőt. És ez olyan tiszteletet szerez, hogy az urak mindig dupla borravalót adnak neki. És sose kérnek tőle semmit.

- Egy pohár sört, Bertácska!

- Én is egyet.

Bertácska meggyújtotta a villanylámpát, s háziasszonyi nyugalommal viseli magát.

- Nem érdemes sötétben lenni az uraknak, ha nincsenek hölgyek.

- Üljön közénk, Bertácska! - mondta csiklandósan Veres úr, s csettint a nyelvével, vág egyet a szemével, és sokat jelentően néz az albíró szeme közé.

- Le is ülök, de előbb hozom a söröket!

Kibillegett.

- Vén huncut! - mondta Máté, s a Veres vállára csapott.

Veres úgy mosolygott, mint aki nagy bókot kapott.

- Akinek olyan szép felesége van! - mondta Máté, s megrázta nyakánál fogva a barátját. - Komisz kutya! Neki kasszírnőkre kell nézni! Mit szól ahhoz az asszony! Mesés asszony! Fiatal!

- Talán mostanában házasodott? - kérdezte az albíró.

- Nem ismeri a feleségét, albíró úr? Á, remek asszony. Nem értem, ez a vén kutya hogy jutott hozzá.

Veres állandóan mosolygott. Egészen jól állott neki ez a csendes, megelégedett mosoly, valami bizalmas családapai színt adott az arcának.

- Ismerik az urak az új káplánt? - kérdezte egyszerre élénken.

- Itt van már?

- Itt. Nálam van. Otthon hagytam. Elvittem, hogy bemutatom a feleségemnek, de bizony az asszony nem vót otthon, hát azt mondtam a káplánnak, hogy maradjon itt egy percre, megyek megkeresem az asszonyt...

- Itt bizony jó helyen keresed! - nevetett Máté.

- Nagyszerű fiú!

- A káplán?

- A feleségemnek tetszeni fog.

- Miért?

- Hát én csak úgy gondolom. Miért ne tetszene? Jó fiú. Csendes. Aztán okos is. Tanult, jeles fiú. Jól jártunk vele. Csinos is.

- Teringettét! Nem lesz sok?

- De alighanem, mert kikapok a feleségemtől... Ejnye, csak hoznák már azt a sört.

Az albíró elgondolkozva nézett a két tanítóra. Bovarynéra gondolt, akinek az esete oly nagyszerű volt, de amely nem fog ismétlődni soha. Nincsen olyan nagy nő a kisvárosban... Ahhoz, hogy valaki olyan arányúvá fejlődjék, ahhoz valami nagy kultúra kell... Micsoda karikatúrája ez a világ, amiben élünk, a karikatúrának... Ez már a közönségesség. Az unalmas, egyszerű közönségesség... Hol vannak azok a színek, hangulatok, amiket a francia kisváros ködös emléke a könyvön keresztül, meghagyott... Ott színe, illata van az életnek... De itt olyan józan, olyan szimpla minden... nem lehet valami közönségesebb, mint egy házasságtörés ebben a társaságban...

Fanyarul húzta össze a száját, s idegenül nézett a sarokból erre a két emberre. El tudja képzelni, hogy ez a közönséges csinosságú fiatal tanító viszonyt kezd az öregebbnek a feleségével, de ez a gondolat maga elvette az illúziót; úgy rémlett neki, hogy ez az élet, ami itt körülveszi, egyáltalán lehetetlenné teszi magát az életet...

- Na, én nem várom a Bertácskát - mondja Veres hirtelen.

- Úgy látszik, friss csapolás! - szólt Máté.

- Hát igyátok meg, pajtáskám. Nekem menni kell. Mégis nem járja, hogy úgy magában hagytam azt a fiatalembert... Megyek a feleségemért. Hanem ni. Albíró úr. Jöjjön el egyszer hozzánk. Nagyon szívesen látjuk. A feleségem igen fog örülni.

- Kérem, ha... - mondta habozva az albíró, s nem tudta, mit tegyen, hogy utasítsa vissza a felszólítást.

- Semmi ha. Holnapután együtt leszünk vacsorán. Jó? A fiatal káplán kedvéért vacsorát adunk, azaz, hogy meghíjuk egynéhány jó ismerősünket. Csupa jó társaság lesz... Te is lejössz?

- Barátom, én nem szaladhatok le mindennap Druhonyecről...

- No, persze!... Hát a viszontlátásra.

Levette a fogasról kalapját, kezébe vette a sétabotját, s kezet nyújtott nagy tisztelettel az albírónak s kedélyes barátsággal Máténak. Azzal még egyszer meghajtotta magát s elment.

- Tanító úr, tanító úr! Hova megy! Itthagyni a friss sört!

Bertácska jött, s három pohár habzó sört hozott.

- Teringette faszekere! - mondta tréfálkozva Veres - adja hát ide.

- Nagyon jó.

- Nem bánom én, ha méreg is! Ha maga adja! - egy hajtásra megitta a sört, s kissé csillogó szemmel adta vissza a poharat a kisasszonynak, aki nevetve várt rá.

- Ugye, jó volt? Mégis elszökött volna előle!

- Dehogyis szöktem!... Itt a hatosa!

- Most ment el a vendéglő előtt a felesége, tanító úr!

- Tyű, de akkor igazán megyek! Alászolgája, urak! Alásszolgája. - Komikusan sietve bújt ki az ajtón. Amint a kinti sötétségben eltűnt, még alacsonyabbnak látszott, mint amilyen volt.

- Az öreg! - nevetett, és csóválta meg a fejét Máté. - De a felesége érdekes asszony!

- Melyik az? én nem ismerem! - mondta az albíró.

- Dehogynem ismeri - kottyant bele Bertácska -, hogyne ismerné. Olyan széles, lapos, piros sapkája van.

- Szőke! - gondolkozott az albíró.

- Dehogy szőke. Barna! - szólt Máté.

- Mit beszél maga?! Hogy volna az barna. A haja ugyan barna, de azért inkább látszik szőkének... Nagyon fehér bőre van. Van egy aranyfoga.

- Aha. Aranyfoga. Nagy, eleven, gúnyos szeme van!

- Az, az, az! Az lesz!

- Nagyszerű asszony! - ismételte Máté, s megitta a sört félig.

- Tudok róla egy jó történetet - mesélte Bertácska. - Most odavolt valahol a szüleinél, és mikor hazajött, a szolgáló azzal fogadta, hogy a malacok megdöglöttek! Azt mondja rá, összecsapja a kezét, és azt mondja rá: Hál' Istennek!

Máté jól ismerte ezt a históriát, de most megint nagyot kacagott rajta.

- Úrilány! - mondta a kasszírnő. - Nincs kedve malacot etetni, s az ura erőltette... "Hál' Istennek, hogy megdöglöttek!" azt mondja.

Az albíró egészen meg volt döbbenve. Roppant hatott rá ez a pár szó. Mintha varázsvesszővel egy pillanatra szétcsapták volna előtte a közönséges élet piszkos hullámait, s ő egy villanásnyi ideig lepillantott volna az élet mélyébe, ahol sok-sok érdekes kincs van elásva...

- Hogy kerültek össze? - kérdezte.

- Hát a postáról. Szegény lány volt, úrilány, a postára ment. Itt volt a postamesteréknél. De ott se szeretett dolgozni. Nemcsak malacot nem szeret etetni!...

A Bertácska arcán ott volt az a kicsinylés, amivel a polgárasszonyok lenézik azt, ha valaki azt mondja a malacdögre, hogy hál' Istennek... S az albíró egyszerre olyan rózsásnak látta az életet ezen az egy kis résen keresztül, hogy ettől megjött az életkedve, az illúziótermő hangulata! S egyszerre elhatározta, hogy elmegy, okvetlen elmegy arra a vacsorára. Látni akarja, egészen közelről és jól akarja látni azt az asszonyt, akihez képest a nagyvendéglő kasszírnője is primitív és megavasodott polgárasszony.

Ezalatt Veres utolérte a feleségét.

- Fiam! - szólt utána.

- Na! - állott meg az asszonyka.

- Az egész várost tűvé tettem már érted. Hol vagy?

- Hol, hát Dvihallyéknál voltam! Hol lettem volna.

Veres szerette volna karját az asszony karjába ölteni, de az olyan hűvösen állott előtte, hogy nem merte az utcán provokálni a visszautasítást.

- Elhoztam a fiatal káplánt, hogy neked bemutassam.

- Nagyon örülök - mondta az asszony ajkbiggyesztve.

- Ott vár, otthon, mert én elszaladtam elibed...

- Én nem értem, minek hagy ott maga valakit! Olyan rendetlen az a lakás. Hogy lehet valakit otthagyni. Nem bírta már megvárni, míg hazajövök?

A férj érezte, hogy most megint teljesen igaza van a feleségének, s nem mert szólni.

Kalandozva futtatta az eszét mindenen, s egyszerre csak az jutott az eszébe:

- Mit akart az a Bardócz azzal, hogy sajátságos?

És hangosan azt mondta:

- Az új albíró megígérte, hogy eljön hozzánk vacsorára holnapután.

- Igazán? - mondta csodálkozva az asszony.

Míg haza nem értek, egy szót se szólt. Az ura szerette volna kitalálni, min gondolkozik. Na, de ez lehetetlen. Egy férj nem találhatja ki, min gondolkozik az asszony.

Hanem, mikor befordultak a gödi utcába, valami jutott eszébe:

- Fiam, hiszen én a könyvtárban hagytam a káplánt. Az ott olvas azóta. Nem megy az a többi szobába.

Figyelve, kutatva nézett a felesége arcába, amelyet jól látott, mert az utcai villanylámpa előtt voltak, de nem látott benne semmit.

Megint szeretett volna belekarolni az asszony karjába, de sehogy sem sikerült neki ez az egyszerű mozdulat.

Felhúzta hát homlokát ráncokba a kemény kalap alá, s hosszú orral kullogott az asszony mellett.