MÓRICZ ZSIGMOND

A FÁKLYA

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-453-010-7

MOBI ISBN 978-963-453-011-4

TARTALOM

ELSŐ KÖNYV
MÁSODIK KÖNYV
HARMADIK KÖNYV
NEGYEDIK KÖNYV
ÖTÖDIK KÖNYV

ELSŐ KÖNYV

1

Hatalmas meleg volt. A nap szinte szétcsattant, szikrázott és égetett s oly bőven ontotta az égi tüzet, hogy az emberek, de különösen a papok, majdnem szétolvadtak.

Dékány nagytiszteletű úr, a maga rusztikus magyaros kálvinista módján keményen oda is mondogatta:

- A 'stenit ennek a melegnek...

A felesége rápillantott, hogy törülgeti magáról vastag markába szorított kendővel a vizet. Valahányszor egy-egy ilyen nyers szót hallott tőle, mindig végigsajgott az egész lelke, szinte fizikai fájdalmat érzett. Pedig már megszokhatta volna huszonnyolc év óta.

- Csak má jönnének, üssön beléjök a szöszménkő - tréfált kissé szelídebben a pap -, hogy má mehetnék dógomra. Minden perc elveszett, míg ott nem vagyok a bitangok mellett, a zsebemből lopják a pénzt.

- Hová siet apuka? - libbent ki friss, szélesre nyíló szájjal, kicsattanó piros arccal a lánya.

- Ki ebbül a melegbül a mezőre.

- Ott még melegebb van, apuka!

- Dehogy van. Ott mindig ájeres a levegő luftja! - ahogy az a marha Jaksa mondja - kiáltott kacagósan a pap rekedtes erős hangján; forró munka lázában, amely minden földmívesnél így aratáskor a pénz rettenetes mohó kívánásában áll, csupán a lányával bírt tréfálni. Aztán ingerülten állott neki, hogy szakadatlanul gyöngyöző homlokáról ledörzsölje a lucskot.

A lánya hangosan kacagott s csipkés fehér kötényével legyezte magát.

A papné fád csöndességgel nézte őket. Olyan méltóságos, olyan hűvös volt köztük, ő igazán nem érezte a hőséget sem.

A mai nap sok emléket ébresztett benne. A szomszéd Fábiánfalva új papot választott, csak ez bírta rá az urát, hogy itthon maradjon a mezőről, ahová már hajnali három órakor valami vak szenvedély űzte ki, hogy személyesen nézzen utána minden fillér értékű munkának s holminak, de felügyelő lelkésze lévén a szomszéd falunak, különben is asszesszor, kötelessége volt fogadni az új kollégát, akit most hoznak az állomásról szekerekkel, keresztül az ő falujokon.

Eszébe jutott a múlt, az ő bevonulása e parókiára, a megfélemlítő lármás mulatság, az idegen fajta emberek... a sok kielégítetlen idő, napok s esztendők, míg mindig várt, várt valamit, valami sorsfordulatot...

Ez az új ember, aki jött látatlanul, ismeretlenül, felizgatta... Úri pap - mondta róla a kurátora, aki a választásról referált, finom pap, asszonyoknak való pap... Jóisten: magát képzelte férfinak s papnak, és elgondolta, még mennyivel lesújtóbb lett volna neki állania e helyen húsz éven át a szemek előtt... pap lenni a falu fölött... Harcolni a parasztokkal és állatokkal és a földdel: az élettel s a hivatással... Pap lenni s érzékeny szívvel fogadni mind azt a támadást, ami a papot naponta éri... Pap lenni, kiszolgáltatva kicsiny, markoló, könyörtelen népek szenvedélyének... Megborzongott... Már akkor inkább asszony, papné... aki el van zárva a maga kis világába s gondolatai titkos cellájában apáca lehet, s élete zárt köréből is úgy ahogy kizárhatja a kegyetlen idegeneket...

- Aggy egy pohár vizet, Márta - szólalt meg az ura, egy kicsiny jóleső csönd után -, még most is a számba van az ebéd jó íze.

S felnevetett, erősen, göcögve. Csak úgy gőzölgött ebből az emberből az élet. Alacsony, kopasz feje izzott, a nagy testes ember fújt és lihegett. Messzire látszott rajta, hogy ő az a boldog ember, akinek az ingére oly sok királynak és költőnek szüksége volna. Az az igazi falusi ember, aki nem kíméli magától az ételt, italt, de meg is látszik rajta. S az is meglátszik, hogy nem fájt a feje, mióta pirosra hízott kurta nyakán viseli. Mitől fájt volna, mikor soha se volt beteg, soha se volt baja s mindig mindent megcsinált, amit akart. Már alig gyerekfővel kikáplánkodta magának a musai papságot s ez különb hely, mint akármelyik a traktusban s azóta gazdálkodik, egész csordára való tehene van, olyan asztagokat rak a paptagban, hogy beillene uradalminak s könyörtelenül végre tud hajtani mindent, amit akar. A falujában, az egyházmegyéjében, a képviselőválasztásnál, mindenütt. Csak az a szerencse, hogy messzebb menő ambíciók nem izgatják: egy szekér szénáért hamarabb körülgyalogolná a falu határát, minthogy a városba bekocsikázzon a főispáni ebédre.

Számtalanszor végigment a szűk, deszkázott tornácon s végignézett a falun. De mindig új dühre lobbant, hogy nem látja, akiket várt. Az utolsó szekeret is kiküldte már az udvarból, ki vannak az emberei eresztve a mezőre, szétszórva a tágas határban, s láthatatlan gyeplőjüket itt tartja a markában, s szilaj hajcsárlelke folyton látja, hogy odakint párok megállanak; dalolni kezdenek; fiatalok egymást űzik a sárga búza közt, szóval és vérük friss zúgásával, s egyre számítja, hogy nem lesz meg ma a harmincadik kereszt, amit mára nekik számított, nem lesz meg a huszonötödik sem, ha ezek a bitangok soká isznak valamelyik útszéli kocsmában... s a guta majd megüti mohóságában: a szekerek is hol cammognak, Péter az ökrökkel még azóta sem ért ki a Veres-tóhoz: ha az embernek ezer szeme volna, mint ki az ördögnek is, a mitológiában, no... De hol a mennydörgős mennykőbe késnek ezek a fábjánfalviak?...

- A vasútról már háromszor is bejöhettek volna! - zúgott egyre.

- A maga hívei - szólt a felesége finoman, éllel.

- Isznak valamék kocsmába, no, mondja csak ki kedves - szólt a pap. - A bélük istenit... - morogta hozzá, s ez az egy tetszett neki, ez kicsit megenyhítette, hogy a felesége kénytelen elismerni az ő türelmetlenségének a jogosságát, s eltűrni, hogy káromkodjon a szeme előtt.

Márta a veranda sarkából kukucskált ki a vadszőlő közül a falu utcáján végig, s majd elnyelte szemével az utat, amelyet messze, a füzesekig el lehetett látni.

- Márta - szólt rá erélyesen az anyja.

Az apja végig kimondta a gondolatot:

- Gyer onnan te mókus, mer ha meglát valaki, mingyán az lesz a pletyka, hogy te várod legjobban!

Márta pironkodó kacagással fordult vissza. A nevetése egészen furcsa volt. Csak igen kis gyerekek tudnak ennyire nyíltan és fehér fogsorral nevetni. Az embernek, ha látja, kedve van harapni. Szégyenlősen nevetett az anyja előtt, mintha rajtakapták volna.

- Hát iszen nem is volna rossz - mondta az apa kurtán a feleségének, hogy a lánya hátat fordított nekik -, ha ezek a bitang fábjániak neki hoznának papot...

Nevetett, már egy új üzlet tűnt fel előtte, s már el is szánta magát, hogyha arra való lesz az új ember, ezt megcsinálja. Jaj lesz annak, aki keresztültesz csak szalmaszálat is ezen a tervén... Az özvegy papnékra s azoknak a leányaira gondolt s a hatalmas és sok ökrű ember erőszakos önérzetével máris megfenyegette őket... Ránézett a lányára, aki egészen az ő faja volt, friss, piros arcú, vízkék szemű s olyan szeleverdi, hogy no.

- Csak maga ilyeneket szalasszon ki a száján - szólt megsértve a papné.

- No, tán nem érdemelném meg - lármázta el a pap -, amennyit mérgelődtem velük tél óta.

A felesége ránézett. Méreg, az sok volt. Volt mit hallgatni.

- Minduntalan átszekerezni... Még egy kerekem is beszakadt a füzes hídon... Azt a kereket nem adtam vón a falujokért.

- Olyan jó kerék volt, apuka?

- Te macska! Jobb is, mint a kislányok esze kereke...

A lányka nevetett s elszaladt; biztos, hogy egy perc múlva az utcai ablakon leskelődött.

A pap újra a felségére nézett.

- Meg ez a fene sok számadás... Az isten áldja meg azt a szerencsétlen flótás Makk Ferit...

Egy percig elhallgattak, eszükbe suhant a szegény flótás Makk Feri, az örökös félszivarjával, amit hol a jobb, hol a bal szájasarkában rágott, messziről lesírt róla a balkezesek sutasága, mindig a búbját vakargatta, mint a kárvallott fazekas tót, mikor a feldőlt szekerét nézi... Az szomorú szenzáció volt a télen. Makk Ferinek a püspök előtt le kellett mondania a papságról, így valahogy kihúzták, de most adóhivatalnál díjnok valahol Fejér megyében, s a szegény felesége! az öt gyerekével!... Nemhiába szegény asszony, minden gyerek előtt, mikor már érezte, hogy következik, az egész világnak elsírta, jajgatta, hogy megöli magát... de már ezt nem bírja ki.

Nem szóltak róla egy szót sem, de mind a ketten lehangolódtak.

- Jönnek már, jönnek már! - kiabált hirtelen Márta a szobából.

Bizonyára az utcai ablakban leskelődött.

- No, hátistennek - szólt a pap.

Az anyja rászólt a lányára.

- No csak ne szeleskedj!...

- Ugyan lelkem, sose bánja - legyintett a pap. - Úgy szép a lány, ahogy van.

Márta nem bírta ki az izgalmat, hogy itt nem volt szabad nézni a menetet, visszarohant az első szoba ablakához.

- Vagy beleszeret első látásra - mondta az apa a lánya után nézve gyönyörködve -, vagy csak lassacskán - tette hozzá, egész más végét vetve a szavának, ahogy eredetben akarta... - Punktum... Különben e mán csak a ti dógotok... Csináljátok, ahogy akarjátok.

Az asszony röstellte, s szigorú arccal ment be az ura előtt a házba a tornácról.

Az utcán már ekkor nagy riadalom volt, mintha tűz ütött volna ki, vagy legalább is huszárok jönnének. Aki épkézláb ember csak volt, mind kiszaladt az utcára s bár mindenki egyformán tudta, mégis torkuk szakadtából kiabálták egymásnak, hogy hozzák a fábjániak az új papot.

A nagytiszteletű úr odabenn megtette az előkészületeket, vagyis még több pálinkás poharat rakott ki az asztalra elkészítettekhez s a boros üvegekhez még kettőt hozott be a konyha melletti kis kamrából s kinyitotta ezeket is. Úgy látta, keveset készített ki. Mint a számító emberek, fokonkint emelte az adagot, amit rászánnak a vendéglátásra. A beszéd is eszébe jutott s egyet-kettőt lépve, előkészítette magát rá, ami nem annyira a gondolatok rendezéséből, hanem egészséges torokköszörülésből állott. Ez az egy mindig izgatta egy kicsit: ha szólania kellett. Úgy volt, mint az iskolás gyerek, akárhogy tudja is a leckét, mégis beszakad a gatyamadzag, ahogy az apja szokta volt mondani, aki becsületes csizmadiamester volt, nagy szakállat viselt s Deák Ferencet szidta: ő bezzeg mindig mameluk, mióta kinyílt az esze.

- Kutya legyek! - kiáltott fel hirtelen azon a hangon, ahogy a prédikációját szokta kezdeni, s csattanósan homlokon csapta magát.

- Ne szidd magad, apuka! - kacagott rá a lánya, aki sohasem engedte el ezt a szójátékot, s mindig egyformán jóízűen mulatott rajta.

Már ekkor az ablak elé ért a nagy zsivaj.

Márta kileskelt a fehér csipkefüggönyök közt s elragadtatva látta, hogy lengetik a parasztlegények a követválasztásról maradt zászlókat. Gyönyörűszépnek találta a három színt, ahogy a levegőben úsztak a gyolcsok, s ujjongó hangot adott.

S akkor véletlen meglátta a papot.

Szép, fiatal, magos ember volt, barna bajusza volt, magyaros formájú papi ruhában, szép barna szemű, piros arcú ember volt. Por lepte a fekete ruháját, kivált a két széles vállát. Márta abban a percben beleszeretett.

- Milyen szép - mondta -, milyen szép, istenem milyen remek ember... apuka, én bizony isten kútba ugrok érte...

Ahogy szeleverdi módon kibökte ezt a szót, a szeme kacagósan az anyjáéba ütődött. Az anyja ott állott e percben már mellette, s ugyanakkor látta meg a fiatalembert, mikor ő. Ahogy a lánya nedvessé lett tüzes kis szemébe nézett, csaknem kimondta, amit érzett: ez? neked? ez nem neked való, kis szamár... De aztán mindjárt elhallgatta a ki sem gondolt gondolatot s azt mondta:

- Elment az eszed!

Az apa a lánya szavára letette a poharat, mert egy félpohár borral emelte a szónoki készségét s az ablakhoz sietett.

Már akkor nem lehetett látni a fiatal kollégát, belépett a kiskapun. Csak az udvari ablakon át villant el a magas fekete alakja. Nemsokára nyílt az ajtó, s kopogtatás után belépett.

- Szabad.

Mögötte egy csomó vasárnapiasan kiöltözött parasztot lehetett látni, s őt csak akkor, ahogy közelébb előbbre lépett a falusi módon állandóan félsötétben tartott szobában. - Szép fiú az ebadta - mondta magában... aztán elébe lépett s kezet nyújtott neki.

- Itt a mi papunk, nagytiszteletes úr - harsogta a kurátor, mielőtt valamelyik a két pap közül megszólalhatott volna.

- Matolcsy Miklós vagyok - szólott a vendég szerényen és gyöngéd s valahogy mélyről zengő szóval.

Márta elbújt a függönybe, az arca égett, s szégyellte magát, úgy lesett a fiatalemberre, mintha az menten hozzálépne s megcsókolná. Az anya, az megbűvölve nézett rá, s fél könyökét a virágállványra tette. Tudta, hogy ez igen jól áll neki, ez a melankolikus mozdulat, úgy nézte a fiatal idegent, mintha az öccse, vagy a múltja, az álmainak valami hajdani emléke jött volna el...

- Isten hozta kolléga úr - mondta a házigazda, megrázva magyarosan a fiatalember kezét, hirtelen el is feledte a hivatalos hangot, a lánya szemével nézte meg a vendéget, de aztán eszébe zökkent s azt mondta:

- Hopp! - az ujját is felemelte hozzá, stellungba vágta magát, s a parasztok, akiknek már gyakorlatuk van a papi dolgokban, rögtön látták, hogy itt prédikáció készül. Levette hát a kalapját az is, aki eddig nem tette volt, a nyitott ajtón kiszorulva az előszobába. Aztán elrendezkedtek, helyre taszigálván egymást, hogy mindenki lássa, mi történik odabenn.

- Tisztelt fiatal barátom, kedves kollégám, édes társam az Úr juhainak őrzésében - kezdte a házigazda, s azonnal megérzett rajta a talpraesett ember, a kész szónok, a magyar pap, aki mindenkor tud szólani, kellő ünnepélyességgel az ünnepélyes alkalomban s kellő profánsággal a profán helyzetekben. - Imé, megérkeztél... Megérkeztél a tudományok szentelt csarnokából ide, ki a szabad életre, a viharos tengerre, a nagy és veszélyes szirtekkel borított hullámzó tengerre... S jöttél, hogy világítótorony légy a tengeren bujdosók előtt: fáklya az élet éjszakájában! Fáklya a vigasztalanok lelke előtt, fáklya az árvák és ügyefogyottak számára, fáklya ebben a siralomvölgyben, ahol nyomor és szenvedés és kibeszélhetetlen sok szomorúság vár az igazakra és kegyesekre... Légy hát az, amire az Úr elválasztott! légy az, aminek küldött Izráelnek ura, Istene, légy az: aminek a beléd oltott isteni szikra, a beléd helyezett isteni Ige, a neked adatott isteni tálentumok lenni rendeltetnek: fáklyája az Úr félelmének, lobogó fáklyája az isteni Igének... Úgy legyen, ámen.

A parasztok, akik sokkal hosszabb prédikációra is el voltak készülve, nagy örömmel lélegzettek fel, s az új papra néztek, várták, hogy no most aztán rajta: kend is vágja ki a rezet!

A fiatalember még nem volt kész frázisgyakorlatra úton-útfélen, magánháznál s boros poharak közt, eleinte kissé kényelmetlenül is érezte magát, de azért nem habozott:

- Mélyen tisztelt kedves Bátyám, nagytiszteletű Tanácsbíró Úr!... Megvallom, lelkem legmélyéig meg vagyok rendítve mély s lélekbe markoló szavaitól... s érzem a nagy felelősséget, mely e mai napon vállaimra nehezedik... S íme most Nagytiszteletű uram, mikor éppen vergődő önbizalommal eredek ki az Élet Tengerén... mint isteni segélyágat nyújtja át nekem az első szóban a szót, a fogalmat, a célkitűzést, amelynek csupán lényegével voltam mind ez idáig eltöltve, s amelyet egy szóban jelölni minden kaotikus lobogásomban sem tudtam volna... Fáklya... Fáklya lenni, mondtad nagytiszteletű uram!... Igen: ez az, amire vágyom, amire készültem, amit akarok, amire Istentől erőt s tehetséget kérek; fáklya lenni elhivattatásomban...

Fölemelte a fejét, jaj de szép most, mondta Márta, s úgy nézett rá, ahogy csak a prédikáló papra szabad nézni, áhítatos szerelemmel.

- Bizonnyal fáklyája akarok lenni az én nyájamnak. Tudom, nem rózsaszirmokon való heverés, hanem tüskebozótban való lobogás lesz a sorsom, tudom, nem szende örömökben való éldelgés, nem a gyönyörökben való buborékolás, hanem küzdelem a kultúráért, az igazságért, az emberiségért, lesz a rendeltetésem... Fáklyája legyek hát ama nagy és szent igazságoknak, amelyek lelkemet betöltik, s inkább gályára vitessem, mint a mi eleink, mintsem valaha eltántorodjak azoktól...

A parasztok csodálkozva emelték rá a szemüket. Soha nem szoktak ők értelmére figyelni annak, amit a pap beszél. Burkolt általánosságok mennydörgő hangjai, mint valami csodálatos muzsika hatnak a lelkükre, s megerősítik őket e szent igék, mint valamely lelki fürdő; a gépies ténnyel, a prédikáció türelmes elhallgatásával jogot nyernek a hétköznapi dolgaik nyugodt és rendes továbbfolytatására... Most hirtelen valami zavaró s aggasztó gondolat ébredt föl bennük, nem fogtak-e vajon csizmadiát az új pappal. Hű, még az kellene, hogy cucilista papjuk legyen, vagy veszekedő, vagy minden kákán csomót kereső... No, jól jártunk akkor vele... az úri pappal, gondolta magában a kurátor, s már mentségen törte a fejét, hogy ő a másikat akarta, az akaszkai papot, de a többinek nem kellett, mert kopasz. De a házigazda pap olyan nyugodt és rendes arccal hallgatta az új embert, hogy ő is csak megnyugodott: ez csak olyan papi szó.

Az ifjú ember egyre hevesebben beszélt.

- Ebben a munkában, amely a bűnök, a vallástalanság, a műveletlenség ellen irányul: kinek a segítségét kérhetném előbb, mint a Tiedet, Nagytiszteletű Uram, ki felügyelő lelkésze voltál az én előre is hően szeretett, hiszen atyai szeretetemre bízott egyházamnak, s aki első belépésemkor egy gazdag, nagyszerű emberi élet minden tapasztalatainak kincstárából, mint kész lobogót nyújtottad ki nekem, jövendő pályám jelszavát: fáklya! Fáklya leszek tehát, amely nem hagyja abban az isteni világosságot, míglen maga el nem ég, avagy erőszak el nem oltja...

Hirtelen vége lett a beszédnek. Mintha még valamit akart volna mondani, de vagy nem találta meg, vagy várni akart vele, szóval ez elég volt, a nép rákiáltott egy rettenetes éljent. Nem lehetett tovább beszélni.

Egy rekedt hang hátrább borízűen kiáltotta:

- Igen jaó hangja van a tiszteletes úrnak, akárcsak a pacsirtamadárnak.

Ezen nevetés lett.

- No, isten hozott kedves öcsém - kiáltott fátyolos erős hangján a házigazda -, nagyon örvendek! Ilyen emberek kellenek a hazának!... Gyere csak jányom... Márta jányom... Matolcsy úr!...

A fiatal pap, aki még minden szónak külön hatása alatt állt, beszéd közben erősen meg volt kavarodva ettől a neki váratlan, de különben egészen rendes fordulattól. Míg szólott, hirtelen úgy érezte, hogy most hitvallást tesz, mint Luther s most egyszerre megint a rendes természetes élet színén lebeg...

A parasztok összekacsintottak, s azt mondták szemmel egymásnak:

- Érti az öreg a csíziót! Má megfogta a legényt a jányának!...

A fiatalember kezet fogott a kisasszonnyal s rögtön utána a mamájával.

- Maga éppen most jött? - kérdezte Mártácska hirtelen, s fülig vörösödött, hogy ilyen csacsiságot kérdez.

- Még csak most megy - mondta enyhe, tiszta szívhangon az anyja, az Életbe való beérkezésre gondolva.

A fiatalember meglepetve nézett az asszonyra, aki állandóan háttal állott a világos ablaknak s így nem lehetett tisztán látni az arcát. Valami édes hervadtság áradt az asszonyról, valami illatos fölényesség, mennyire nem hasonlít hozzá a lánya, mondta magában.

- Melyik vonattal indult Debrecenből?

A fiatalember a Márta csillogó fogaira nézett, ahonnan ez a kérdés mint valami rakéta kiröppent s szórakozottan, kissé fáradt fejjel mondta:

- A... reggelivel, kisasszony.

A kurátor kellemeskedve mondta ott hátul az öreg papnak, aki kopasz fejjel csak úgy világított a bundásfejű parasztok közt:

- No, mit teccik szóllani a papunkhoz!

- Phő, derék ember ez, kurátor uram! Jeles fiatalember!

- Hásze, csak ide kell bízni a választást - ütött a mellére a kurátor, aki egy kicsit be volt szeszelve -, nincs az a csikós, amék úgy értsen a lúhó...

- Mint kend a papokhoz, vagy mi a tatár! - mondta szemöldökét magasra rántva az öreg pap.

- Hát nem jaót választottam? - mondta kicsit elrestellve magát a kurátor, aki most nagyon büszke volt az elébbi kis ijedtsége után, mert ő volt az, akinek nem kellett az akaszkai kopasz pap! Nem jó a kopasz! jó ember megőszül, a huncut megkopaszodik, mint ez is e!... Aztán boros bátorsággal mégis hozzátette: - Hát én olyat akartam, amékkel mindenki meg lehessék elégedve. Finom pap, úri pap, nagyon tisztességes egy papi ember. Mer instállom, nagytiszteletű uram - s felemelte poharát -, én úgy gondoltam, hogy parasztoknak mink is jaók vagyunk, de legyen nekünk egy ojan tiszteletesünk, aki úriember... El tudjuk mink tartani... ugye sógor?... s a másik fekete parasztra nézett, akinek már szinte laposan lógott a szemhéja az italtól.

- No, igyanak egy pohár bort az új papjuk egészségére - mondta a házigazda s a fiatal kollégához fordult - bort, vagy inkább egy pohár snapszot?

- Én nem szoktam egyiket sem - szólt a fiatalember kénytelenül -, de ha muszáj, inkább bort, a másik nagyon erős lesz...

Ittak, koccintottak, s újra ittak a pohárból.

- Hát most itt maradnak egy kis uzsonnára - mondta a kurátornak a házigazda.

- Dehogy maradunk, nagytiszteletes uram, várnak az asszonyok.

- No de a tiszteletes úr itt marad - mondta szokásos tartóztatással a háziasszony, aki igazán sajnálta a fiatalembert ezeknek a markába adni.

- Hű, dehogy haggyuk a papunkat - kurjantott fel hirtelen a kurátor, úgyhogy mindenki nevetve fakadt az ijedtségen -, hásze az asszonyok még a falu határából is kiseprűznének, ha annélkül mennénk haza! mán pég az asszonyokkal jóba kell ám lenni, mer asszongya a biblia, hogy nem jó az embernek magába aludni...

A parasztok röhögtek. Egy esküdt oldalba bökte a bírót:

- Ezt a kurátort! milyeneket tud... Téged teszünk pappá...

- A nem lesz jó, mert akkor nem alusztok a templomba! - fenyegette meg őket a kurátor, aki rettentően talpraesett ember volt, s ezen újra nevettek.

- No, majd nem alusznak - mondta a házigazda rendreutasító hangon -, ha a tiszteletes úr beszél!

- Puff! akkor el se visszük - szólt sunyin a kurátor, akinek ma minden szabad -, mer nekünk olyan pap kell, akinek olyatén hangja van, mint a madárszó, mer amellett lehet legédesdedebben aludni. Mán én legalább sehol másutt olyan jó nem tudok szunnyadozni, mint az ég alatt, a kazal tövén, mikor a madarak ficsegnek a filembe, meg a templomba, mikor a pap olyan jól odamondogat az emberi nemzetnek.

Mindenki nevetett, csak Matolcsy nem tudta, mi van ezen nevetni való. Nagyon sértette őt a profán hang. Rajtakapta magát, hogy papi méltóságában van megsértve; hogy így nevelték a papok a népet!

- No, gyerünk hát - fogta a kurátor a papját. A kemény parasztmarok belevágott a fiatalember szép formájú, de puha karjába.

Ez a testi sértés igen kínosan érintette a fiatal papot, hirtelen úgy érezte, mintha a ménesről hazahajtott csikó volna, aki többet egy tapodtat se mehetne a maga esze után, csak amerre a vaskezű kocsis tereli.

S ebben a pillanatban valami homályos sejtelem támadt a lelkében, hogy az élet nem olyan sima és egyszerű, amilyennek ő a kollégiumban elképzelte. Ránézett a paplányra, s ottmaradt még egyszer a szeme, a lányka magafeledetten függesztette rá a tekintetét, s most, hogy a tekintetük találkozott, pipacsvörös lett.

- No, gyerünk, gyerünk - mondta a kurátor s nem eresztette el a karját -, majd visszajövünk még.

- Mikor? - mondta a fiatalember ártatlanul.

- Jánkérőbe - szólt a kurátor; a szemébe kacsintott, s kilódította az ajtón.

A fiatalember fel volt háborodva.

Amint kilépett az ajtón, a hűvös, sötét szobából a nagy hőségbe s kápráztató világosságba, úgy érezte, mintha valami emberfeletti hatalom dobta volna bele egy félelmetes, ismeretlen s csodálatos világba, ahol minden tiszta, átlátszó és világos és mégis minden érthetetlen, megfoghatatlan, zűrzavarosan egymásra tolult. Jaj de jó volna visszabújni, mint egy kis csigának a kollégium sötét, csöndes, fülledt nyugalmába, ahol minden misztikus, félszeg és fülledt, de olyan megnyugtató, eseménytelen, mit sem követelő...

Fölemelt fővel, nyugodt lépésekkel haladt előre s későn jutott eszébe, hogy búcsúzása a papéktól milyen kényszeredett volt.

Csak annyi volt most benne a régi egyéniségéből, hogy meg tudta figyelni a világot, amely körülötte tombolt, amelynek ő csak egy ártalmatlan labdája volt... Úgy csodálták szemtől szembe, mintha majmot mutogatnak a falu utcáin... a sok felnőtt gyerek...

És amint a szekerek megindultak, a lobogós és kendővel, pántlikákkal cifrára fűzött lovak; nem volt más érzése, csak az, hogy viszik; zúgó fejjel, s káprázó szemmel, mint valami lázálomban úsztak el előtte a kis falu apró házai, az egyenes utca, a kerítésekre kapaszkodó gyerekek, a vihogó asszonyok, s a borotválatlan, morózus képű férfiak... már nem volt tisztában semmivel: a gyötrelmes és lázas éjszakák eredményei, a szép és nagy lelkesedések mind zátonyra jutottak.

2

A kis Fábiánfalván sajátságos mámor vett erőt.

A gyerekek az utcán torkuk szakadtából sivítoztak, hogy éljen Matolcsy tiszteletes úr! Az asszonyok olyan boldogan kacagtak, mintha mindnyájukat valami nagy és meleg szerencse érte volna. A legények karban mentek végig a falun, és katonanótákat fújtak, s a férfiak ittak és ittak, s egyre csak azt mondogatták:

- Ilyen ember kell nekünk papnak, sógor.

Pedig még mit sem láttak belőle, csak azt, hogy jóformájú legény, szép csengő hangja van, s az messze hallatszik. Mi kell egyéb egy paptól?... Inni nem tud, de jobb is, úgyis majd beletanul... Kicsit nagyon is jámborocska, no, annál könnyebb szántani a hátán.

Sátor volt a kurátor udvarán, szekér-oldalrudakból összeállítva, zöld ágakkal díszítve, ott tálalták fel a végtelen hosszú ebédet, amely késő délután kezdődött, vacsorává nyúlt, s csak éjfélkor lett vége. A gazdák annyit ettek, mintha most egyszerre akarnának jóllakni a jövő papválasztásig.

- De hát kinek a költségén megy mindez? - kérdezte naivul a fiatal pap a kurátort.

- Sose kell avval törődni mámma, tiszteletes uram - mondta ravaszul a paraszt. - A fő az, hogy semmi se maradjon a tálban.

A fiatalember nagyon félt, hogy nem fogja megállani a helyét a parasztlakomán, ahol, jól tudta, minden szem őt fogja nézni, s minden mozdulatát megbírálják. De kiderült, hogy a dolog sokkal egyszerűbb, mint előre hitte volna, a nép nem őt szerepeltette, hanem maga szerepelt. Minden ember folyton beszélt, tett-vett, ivott, kiabált, kurjongatott, tréfált, s veszekedett.

Matolcsy Miklós úgy volt ennek a nyüzsgő, zsibongó tömegnek a közepén, mintha egy láthatatlan idegen lenne, akinek nem kell egyebet tennie, csak mosolyogni, egyre mosolyogni és vastag, repedezett bőrű tenyereket szorongatni. A hangjára nem volt szükség, mert mindenki úgy kiabált, ahogy a torkán kifért, s az ő szava elveszett, mintha a tenger zúgásába halna bele.

A délután gyorsan estébe, az est éjszakába hajlott. A csillagok fényén, az egyre későbbi éjben hirtelen mint valami bacchanália, tűnt fel a fiatal pap előtt az alvó falu. Valami szorongás, gyötrődés támadt a lelkében. Nem tudta, más hogy tenné, de úgy érezte Isten előtt, nem illik az, ami itt történik. Valahogy végét akarta vetni. Fel akart állani. Korbácsra gondolt, és szeretett volna félelmetes lángoszloppá válni, hogy egyszerre megfélemlítse ezeket az embereket. Úgy érezte, hogy itt a pillanat, amelyen eldől a jövő tekintélye. Mint Keresztelő János szeretett volna fellépni s mennydörgő hangon kiáltani el: Nektek nem szabad így élni! Elkezdett lihegni, s a szeme komor lett, és szeretett volna üszkös, csóvás szavakkal a szívek fölött mennydörögni. A száját már nem egyszer ki is nyitotta, s érezte a torkában a hangok feszülését... aztán megint visszaült.

Hátha mégsem bűn ez.

Ő még olyan kevéssé ismeri az életet. Ha ez így szokás... Ártatlan és idilli örömöktől fossza-é meg a szegény jó népet, amely a nehéz testi munka évszakában egy vidám emlékű éjjelt fog köszönni a papjának. És volna-e hatása? És okos volna-e, hogy fővel rohanjon a falnak? Sohasem érezte úgy át azt az igazságot, hogy prédikátornak igen jól kell ismernie a gyülekezetét... Ártatlan est, vagy bűnös tobzódás: ki tudhatja azt, míg oka nincs tudnia.

S a nép egyre bódultabb lett a vígságában, míg egyszerre csak valami dévaj nóta támadt valahol.

Erre világosan látta, hogy beteljesedés történt.

Álmélkodó szemeit végigjáratta a népen, s valami ellenállhatatlan erő arra kényszerítette, hogy felálljon, karját felemelje s prófétáljon.

- Szeretett felebarátaim! - kiáltott fel a sötétes éjszakában, amelyet alig világítottak meg a csillagok s alig a néhány kis petróleumlámpa. A szava mint egy sikoltás hallatszott. Nem úgy, mint egy lesújtó villámcsapás viharban, de mint egy ijedt gyermek segélykiáltása. Egyszerre elvesztette a lába alól a talajt, megszédült és elfúlt a hangja: nem tudta most mit fog mondani.

- Énekeljünk! - hangzott fel valahonnan.

A fiatal pap ijedt izgalmában, fellélegezve kapott a kiáltáson:

- Igen, énekeljünk az Isten dicsőségére!

Egy más hang mindjárt el is kezdett egy éneket.

A Sionnak hegyén Uristen,
Tiéd a dicséret...

Az ének nagyon soká tart, nagyon erős, teljes szívből éneklik, tele torokkal fújják, ő maga is velük énekel s közben ott áll mindannyiuknak a vállán. A feje zúg, a homloka izzik. A szeme könnyes, fátyolosan le-lecsukódik, s körülötte zengő ének kanyargó hullámain úgy ringatózik már, mint csónakban a Tiszán. S lassan visszafolyik ereibe a felzúgó vér, alább száll a prófétáló vágy, imás érzéssé szelídül a mennydörgő akarat. S mikor az emberek száján sokára eláll az ének, lehunyja a szemét, csaknem sír a meghatottságtól a nagy éjszakában a kisded falu közepén, az emberek éjjeli gyülekezetében s valami szépet, áhítatosat és meleget érez a szíve körül. A sok nyerseség és vadság, az önzés, falánkság, a testi tisztátlanság mind felfoszlik az áhítatos énekben. Valami természeti szép jelenséggé válik az imént még izgatóan visszataszító gyülekezet. Minden éles és bántó érzés leszerelve, s a szíveket könnyes jóság árasztja el.

Akkor csönd lesz, az emberek száján elhal az ének, s ő lehunyja a szemét. Mintha most állana a beteljesedés pillanata előtt, mosolyog, bágyadt szelíd mosollyal, nagy érzés dagasztja: most, most kell szólani, most kell megjelenni a kettős tüzes nyelveknek, most meg lehet fogni a szíveket, s mint bárányokat terelni a jóság aklába... S nem is az lelkesíti, hogy beteljesedett az ígéret, hogy eljött a pillanat, amely minden nagynak szülője lehet, hanem az, hogy íme, az Istennel jutott közvetlen viszonyba, a zöld lombok sötét foltjain felemeli tekintetét a csillagokig, s várja, hogy most csodálatos lehetőségek és lelkeket megindító meglepetések következzenek el...

- Óh reménységünknek Istene!... ki egyedül vagy erőtlenségünkben bizalmunk és reményünk: vedd igyekezetünket s ne fordítsd el tőlünk kegyelmes arcodat, midőn előtted könyörgünk a Jézus nevében, Ámen... Imádandó Isten! hálával térünk meg hozzád s dicsőítünk téged mindama jókért, amelyekkel e mai csodálatos napon atyai jóvoltodból megáldottál minket...

Mi történt!... Egyszerre csak kettőssé válik a lelke s az egyik figyelni kezdi a mást, hallja a szókat, amelyeket mond, amelyek bonganak és zengenek, és mit se mondanak s nem jelentenek.

A szavak áradva ömlenek az ajkáról, de óh, félelmes csoda: nem tudja mit beszél, ez a beszéd nem az ihlettek őrjöngő, szikraontó szavai, amelyek ahol lehullanak, égetnek és gyújtanak: ez a beszéd a szertartás megmerevedett homokágya, amelyben lassan és zajtalanul hömpölyög az igazságoknak gátak között lebocsátott hullámárja.

S mily ellenállhatatlan ez a tudás, a beidegzett szavak egymásból patakzó folyamata, ezek a kialakult s mindennapiságukban első üde értékelésüket veszített nagyszerűségeknek zsongító vibrálása... "te vagy a mindenható, ki mindent megtehetsz; te vagy a véghetetlen bölcsesség, aki mindent a legjobban értesz; te vagy a kimeríthetetlen jóság, aki magunknál is jobban akarod s munkálod boldogságunkat..." Oh, ez a szertartás, hogy mennyire elvégzi ez magamagától az üdvösséget! Mindegy hát, hogy ki mondja s milyen érzésekkel mondja, csaknem úgy ki van kövülve minden szó, minden frázis, mint a katolicizmusban.

Mikor vége volt az imádságnak, mély lehangoltság vett rajta erőt; hát nem merte egyéniségének zászlaját kibontani... Hát íme, első percben már megalkudott... egyetlen szót sem mert kijelenteni, amely újat, erőset és prófétait jelentene... Meghátrált, lemondott, letört... Vagy még azt sem, csak nem talált hangra?... Nincsen hát egyéni hangja... Tömeghit szavait zengette a tömeghit fülébe... A torkát szárította a keserűség, a szégyen s a harag önmaga ellen: hogy nem történt meg, amire várt, aminek az eljövetelét biztosan látta...

Hogy elhallgatott; egy öblös hang halkan, monotonul s komoran kezdett imádkozni: Miatyánk, ki vagy a mennyekben...

Az erőteljes férfihang a komor éjszakai hangulatban kopogva verte a szíveket: volt valami misztikus, valami földfeletti ebben az emberi gyülekezetben, amely az ének, az ima áldásával töltözött s szárnyakra kelt egy közös megadásban az Isten előtt.

Csak a pap omlott össze, fejét lehajtotta és sírt.

Újra énekbe csaptak fel a hangok. A gyülekezet egy közös, tömegszerű lelki tisztálkodásban egyesült.

3

Harmadnap hajnalban felébredt a csordás trombitájára; a nap pirosan sütött be az ablakon, sietett lehunyni a szemét, hogy tovább aludjon. Rendkívül fáradt volt.

Mosolygott egyet, mint a gyermek az anyja kebelén, és édesen aludt el az önálló férfiélet boldogja: a tegnapi beiktatás lázálma futott át emlékén s mindjárt utána álomképek következtek.

- Jó reggelt, tiszteletes uram!

Fényes déli napsütésben riadt fel.

Előbb a mély álom kábultságából alig tudott tájékozódni, csak lassan jött rá, s már ismét mosolyogva, hogy maga gazdája, a maga házában, maga fészkében: ember.

Kiugrott, úgy mezítláb, fehérben, sietett ajtót nyitni. Mint egy gyerek, nem merte volna várakoztatni a kurátort odakint.

Azt már nem szerette, hogy a két gazda, akik az ajtó előtt állottak a tornácon, minden teketória nélkül utánamentek a hálószobájába.

- Legyenek szívesek várni, míg felöltözöm - mondta előzékenyen, de olyan tétován, hogy nem imponált vele.

- Á, mindegy az tiszteletes úr - szólt a kurátor, s bejött és leült az ággyal szemben egy székre.

A másik állva maradt, az egy nagy orrú ember volt, igen apró szemei voltak s mosolygósan hunyorgatott velük.

A fiatalember röstellte, hogy előttük kell öltöznie, de hát most már nem küldhette ki őket, ha egyszer bejöttek.

- Szép reggel van - mondta, s a harisnyáját kezdte kisimítani.

- A van - szólt a kurátor.

- Csakhogy mán dél van.

- Dél?

- Olyanformán, tiszteletes úr.

- Jól aludtam.

- A nagyon jó, aki teheti. Én is aludnék, ha lehetne, de mán én három órakor fenn vótam.

A fiatalember tűnődő meglepetéssel nézett rá.

- Háromkor?

- Igen.

- Hát mért kel olyan jókor?

- Muszáj, a gazdaembernek, a jószág megkívánja. Három órakor már etetni kell... Azután meg dologidő van.

- Bizony, most jön az aratás - mondta a fiatalember kissé mesterkélve, hogy ért ehhez az élethez.

- Kedden állunk búzába.

Erre egy kis csönd lett. A papnak az jutott eszébe, hogy neki harminc hold földje van a határban, a fizetés szerint; vajon most mi van azokon a földeken, ki műveli, ki arat rajta, mi terem rajta. De nem szólott, röstellte mindjárt pénzről, fizetésről beszélni.

Gyorsan felállott a felhúzott cipőkben s gombolkozott.