Sajtószabadság és médiajog

a 21. század elején 3.

Szerkesztette

Koltay András – Török Bernát

Wolters Kluwer • Budapest, 2016

Kiadja a

Wolters Kluwer Kft.

Budapest, 2016

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

Telefon: (40) 464-5656

Fax: +36 (1) 464-5657

e-mail: info@wolterskluwer.hu

www.wolterskluwer.hu

Felelős vezető: Tóth Gábor, a Wolters Kluwer Kft. ügyvezetője

Kiadásért felelős: Fehér Nóra

A kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Rajházi Mónika

Felelős szerkesztő: Dúll Kata, Horváth Krisztina

Műszaki szerkesztés: Wolters Kluwer Kft.

Grafikai tervezés: Wolters Kluwer Kft.

Nyomdai előkészítés: KorrInfo Kft.

ISBN 978 963 295 600 8

Termékkód: YEB1656

Szakmai partner:

Az NMHH Médiatanácsának Médiatudományi Intézete

és a Magyar Tudományos Akadémia Bölcsészettudományi Kutatóközpont

Médiatudományi Kutatócsoportja

Kiadványaink megtekinthetőek és megvásárolhatóak szakkönyvesboltunkban a Kiadó címén, továbbá a shop.wk.hu portálon.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sok szorosítható.

Szerkesztette:

Koltay András

Török Bernát

Szerzők:

Andrássy György

Csehi Zoltán

Géczi Kinga

Gellén Klára

Klein Tamás

Koltay András

Kovács Krisztián

Kőhídi Ákos

Láncos Petra Lea

Navratyil Zoltán

Papp János Tamás

Pogácsás Anett

Smuk Péter

Szikora Tamás

Szilágyi Ferenc

Tófalvy Tamás

Tóth J. Zoltán

Sorozatszerkesztők:

Koltay András

Nyakas Levente

© Andrássy György, Csehi Zoltán, Géczi Kinga, Gellén Klára, Klein Tamás, Koltay András, Kovács Krisztián, Kőhídi Ákos, Láncos Petra Lea, Navratyil Zoltán, Papp János Tamás, Pogácsás Anett, Smuk Péter, Szikora Tamás, Szilágyi Ferenc, Tófalvy Tamás, Tóth J. Zoltán, Budapest, 2016

A Wolters Kluwer Kft. az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja.

Bevezető

A Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság (NMHH) Médiatanácsának Médiatudományi Intézete 2011 elején alakult, a törvényi megfogalmazás szerint elsősorban „a médiához kapcsolódó társadalomtudományi kutatások elvégzésére”. A Médiatudományi Kutatócsoport pedig 2012 júliusában jött létre a Magyar Tudományos Akadémia (MTA) és az NMHH együttműködése nyomán. Az MTA Bölcsészettudományi Kutatóközpontja keretében megalakuló csoport azt tűzte ki célul, hogy a szólás- és sajtószabadság mindig időszerű szakmai vitáihoz a médiatudomány és különösen a médiajog egyes kérdéseinek részletes elemzésével járul hozzá. A Wolters Kluwer kiadó által gondozott médiatudományi könyvsorozat – amelynek egyik darabját tartja kézben az Olvasó – az intézet szakmai támogatása mellett jelenik meg, míg azon belül egyes kiadványok „gazdája” a kutatócsoport. E kiadványok némelyike időközben egyfajta „sorozaton belüli sorozattá” vált; indokolt ez a nyakatekert megnevezés, mert immár a harmadik kötet jelenik meg „Sajtószabadság és médiajog a 21. század elején” címmel, a kutatócsoport munkája gyümölcseinek egy részét egybegyűjtve.

A kutatócsoport 2013-ban kezdte meg „Az európai médiajogi gondolkodás alapjai, különös tekintettel a szólásszabadság egyes kérdéseire” című kutatási programját, amely jelenleg is több, elkülönülő jogterületen zajló kutatást fog össze. Ez a sokszínű megközelítés azt kísérli meg körüljárni, hogy miben állnak az európai médiajogi gondolkodás alapjai, a felmerülő kérdésekkel kapcsolatban milyen megoldási modellek azonosíthatók, mi az európai szabályozások valamennyi országban azonosítható „közös minimuma”, illetve létezik-e „legjobb gyakorlat” ezekben a kérdésekben, és ha igen, mi tekinthető annak. Az európai megközelítések azonosításán túl természetesen fontos lehet az Egyesült Államok, illetve esetleg más, európai nézőpontból is releváns jogrendszerek, valamint a különböző jogrendszerek egymásra hatásának vizsgálata is. Fontos kiemelni azt is, hogy az „európai jogi gondolkodás” alatt nem elsősorban az Európai Unió jogrendjének vizsgálatát, hanem a közös európai jogi hagyomány egyes elemeit, részterületeit értjük.

A kutatási programba magyar kutatók mellett külföldi szerzők, kutatók is bekapcsolódtak, az évek alatt egyre növekvő számban. A program eredményeit a kutatócsoport külön – magyar és angol nyelvű – kiadványokban jelenteti meg.

Csak néhányat sorolnánk fel a termésből:

– Sajtószabadság és médiajog a 21. század elején [1. kötet, 2014],

– A személyiség és a média a polgári és a büntetőjogban [2014],

– Media Freedom and Regulation in the New Media World [2014],

– Sajtószabadság és médiajog a 21. század elején 2. [2015],

– Comparative Perspectives on the Fundamental Freedom of Expression [2015].

Jelen kötet tehát bizonyos értelemben folytatása hasonló címmel megjelent elődeinek, ugyanakkor önálló és új, szerteágazó témákat feldolgozó tanulmányokat gyűjt össze. A szerkesztők szándéka ezúttal is az volt, hogy a tanulmányok e gyűjteménye ezzel a sokféleséggel járuljon hozzá közös európai vitáinkhoz, amelyeket a médiaszabályozás és a szólásszabadság kérdéseiről folytatunk. A tanulmányok egy-egy probléma – a változások közepette olykor gyorsan életlenné váló – pillanatképét rögzítik, de a cikkek érvelését alátámasztó elméleti alapvetések és mélyreható elemzések meggyőződésünk szerint hosszabb távon is útmutatóul szolgálhatnak egy-egy kérdésben.

A szólásszabadság és a médiaszabályozás vitái jellegüknél fogva talán nem is lezárhatók, fundamentumainak hosszú távon érvényes azonosítása is időigényes és fáradságos feladat. Az 1989-es rendszerváltozás óta eltelt negyedszázad összességében, történelmi távlatban nem hosszú idő, amely nem elegendő arra, hogy a magyar jogi kultúra sok évtizedes lemaradást dolgozzon le, ráadásul egy olyan korban, amikor a médiavilág korábbi alapvetései világszerte rendkívüli gyorsasággal kérdőjeleződnek meg, illetve változnak. Ebben az időszakban ugyan számos tekintetben előre léptünk az alkotmányos sajtószabadság alapjainak és részleteinek kidolgozása terén, de maradt még megvitatni és kiérlelni való. Ez a kötet is – elődeihez hasonlóan – hozzájárulás kíván lenni e munkához, ezért ajánljuk olvasásra és szakmai megvitatásra a benne foglalt tanulmányokat.

Budapest, 2016. június

A szerkesztők

I. rész

A sajtószabadság jogának alapvető kérdései és alkotmányos vonatkozásai

Andrássy György*

A nyelvszabadság és a hivatalos nyelvek

Megoldható-e egy megoldhatatlannak tartott probléma?

*  Egyetemi tanár, Pécsi Tudományegyetem Állam- és Jogtudományi Kar.

E-mail: andrassy.gyorgy@ajk.pte.hu

1. Bevezetés

Korábbi írásaimban rámutattam, hogy a gondolatszabadság és a szólásszabadság magában rejt egy további szabadságot, egy még kevéssé ismert és kevéssé elismert szabadságot, a nyelvszabadságot, s hogy ezért az emberi jogok nemzetközi jogának és az emberi jogok belső állami jogának el kellene ismernie ezt a szabadságot is. Az, hogy a gondolatszabadság és a szólásszabadság összefonódik a nyelvhasználattal, abból következik, hogy csak valamely nyelven vagyunk képesek gondolkodni, és csak valamely nyelven vagyunk képesek gondolatainkat szóban és írásban kifejezni, s hogy ez a nyelvhez kötöttség fennáll tágabb körben, az írott és az elektronikus sajtó esetében is. A kérdés ezért valójában az, hogy mely nyelven vagy nyelveken van jogunk a gondolatszabadság és szólásszabadság gyakorlására, s ezt a kérdést válaszolja meg a nyelvszabadság úgy, hogy bármely nyelven. Ebben a tanulmányban az így felfogott nyelvszabadság definiálásával foglalkozom.

A feladat első látásra könnyűnek ígérkezik, hiszen a nyelvszabadság lényege világos: mindenkinek joga van ahhoz, hogy gondolatait kifejezze akár a saját nyelvén, akár bármely más nyelven szóban, írásban és közvetítő eszközök útján. Csakhogy a helyzetet bonyolítja egy egyelőre nélkülözhetetlen és ezért világszerte elterjedt intézmény, a hivatalos nyelv intézménye. Ez az intézmény ugyanis érintkezik a nyelvszabadsággal, mi több, átfedésbe kerül vele azon egyszerű oknál fogva, hogy a hivatalos nyelv egy kötelezést foglal magában: azt, hogy a hivatalos nyelvhasználat körén belül főszabályként mindenkinek a hivatalos nyelvet vagy ezek egyikét kell használnia. Ez viszont korlátozza a nyelvszabadságot. Meghatározásra vár tehát mindenekelőtt az, hogy hol húzódnak a nyelvszabadság és a hivatalos nyelv terrénumának határvonalai. Ez azonban csak az egyik nehézség, vannak továbbiak is: a legfontosabb talán az, hogy van-e valamilyen kihatása a nyelvszabadságnak arra, hogy egy adott államban mely nyelvet vagy nyelveket kellene hivatalos nyelvvé tenni.

A hivatalos nyelv problémáját nem a nyelvszabadsággal kapcsolatban szokták fölvetni, hanem általában véve a nyelvi jogokkal kapcsolatban, ami érthető is, hiszen a nyelvszabadság – mint említettem – nem tartozik a jól ismert és széles körben elismert szabadságjogok közé. Nos, általában véve a nyelvi jogok felől a probléma talán így fogalmazható meg a legegyszerűbben: az államok szinte mindig az élő nyelvek közül választják ki egy vagy több hivatalos nyelvüket, s ennek folytán mindig vannak olyan személyek, akiknek a saját nyelve azonos a hivatalos nyelvvel vagy ezek egyikével, s vannak olyanok is, akiknek a saját nyelve különbözik a hivatalos nyelvtől, illetve ezek mindegyikétől. Ebből viszont előnyök és hátrányok származnak: előnyök azok számára, akiknek a saját nyelve azonos, s hátrányok azok számára, akiknek a saját nyelve nem azonos a hivatalos nyelvvel vagy azok egyikével. Ezek az előnyök és hátrányok igazságtalanok, hiszen végső soron megkülönböztetések, nyelvi megkülönböztetések és nyelvi jogegyenlőtlenségeket fejeznek ki; ergo, ki kellene küszöbölni őket. Ez viszont lehetetlennek látszik, mert ehhez végső soron hivatalos nyelvvé kellene tenni minden nyelvet minden országban, vagy minden államban egy olyan nyelvet kellene hivatalos nyelvvé tenni, amely nem azonos egyetlen ember saját nyelvével sem.1 Csakhogy egyik megoldás sem észszerű és egyik sem látszik kivihetőnek. Úgy tűnik tehát, a problémának csak kompromisszumos megoldásai lehetnek.

A hivatalos nyelv problémája, dacára annak, hogy óriási elméleti kihívást jelent és nagyon sok múlik rajta a gyakorlatban is, nem áll – és régebben sem állt – reflektorfényben. Az Emberi Jogok Nemzetközi Törvényének kimunkálása során azért folyt róla egy jogalkotási vita, és ezzel párhuzamosan, de inkább ezt követően évtizedeken át folyt róla egy elméleti-filozófiai jellegű vita is. Az utóbbi időben viszont egy sajátos csend övezi a kérdést: mintha a probléma már nem is létezne. Ez részint annak tudható be, hogy egyre többen fogadják el azt a nézetet, hogy a nyelvi jogok természetüket tekintve különböznek az emberi jogoktól: nem emberi jogoknak, hanem politikai kompromisszumjogoknak kell tekinteni őket.

Vannak persze nehézségek a nyelvszabadság és a hivatalos nyelv érintkezési pontjaival kapcsolatban is: úgy tűnik ugyanis, hogy a magánéleti nyelvhasználat és a hivatalos nyelvhasználat terrénumai helyenként átfedik egymást, illetve határaik elmosódnak. Az itt jelentkező problémákat pedig úgy tűnik, csak akkor lehet megnyugtató módon megoldani, ha már hozzávetőlegesen sikerült definiálni a nyelvszabadságot mind a magánélet, mind a hivatalos nyelv szférájában.

Mindezekre figyelemmel az alábbiakban először áttekintem a nyelvszabadság nemzetközi elismerésének történetét és azt, hogy miként merült fel ebben a hivatalos nyelv problémája, s hogy miként próbálták azt megoldani; ezzel párhuzamosan bemutatom a hivatalos nyelv problémájával összefüggő fontosabb elméleti álláspontokat is. Végül rátérek a nyelvszabadság meghatározására, s a definiálás keretében kifejtem a hivatalos nyelv problémájának egy olyan megoldását, amely már nem igényel semmilyen elméleti kompromisszumot. A tanulmányt néhány következtetéssel zárom.

Mielőtt mindebbe belevágnék, megjegyzem, hogy számos szaktekintélyhez hasonlóan sokáig magam is úgy véltem: a hivatalos nyelvvel összefüggő nyelvi emberi jogok meghatározása nem lehetséges elvi engedmények nélkül. Néhány évvel ezelőtt azonban rájöttem, hogy a problémának mégiscsak van igazi, nem kompromisszumos megoldása. Ezt a megoldást először a Nyelvszabadság: egy egyetemes elismerésre váró egyetemes emberi jog című, 2013-ban megjelent könyvemben fejtettem ki, de talán nem a legszerencsésebb módon: az elemzés egyes pontokon túlságosan részletes lett, egy másik pontot viszont szinte teljesen kibontatlanul hagyott.2 Ezzel együtt is meglepő azonban, hogy a megoldás elkerülte az olvasók figyelmét, ideértve még a recenzenseket is. Ezért úgy gondolom, indokolt ezt a megoldást ismét bemutatni, ezúttal jobban rávilágítva a problémára és annak irodalmi holdudvarára is, s mindeközben jobban ügyelve az elemzés arányaira, és a nyelvszabadság definícióját kiegészítve azon a ponton, ahol az 2013-ban még kibontatlan maradt.

2. A nyelvi jogok nemzetközi elismerése és a hivatalos nyelv problémája 1945 előtt

A nyelvszabadság modern eszme, s ez a modern eszme nem a nemzetközi jogban, hanem az államok belső jogában tűnt fel: először a belga alkotmányban, mely kezdettől fogva, 1831 óta elismeri, majd 1868-ban két magyar törvényben.3 A nemzetközi jog 1919-ben ismerte el először a nyelvszabadságot az ekkor létrehozott nemzetközi kisebbségvédelmi rendszer jogában. Ez a rendszer, mely amerikai nyomásra született, a Nemzetek Szövetségének garanciája alatt állt, és általános anyagi jogának volt egy ún. modellszerződése, a Lengyel Kisebbségi Szerződés: ezt a szerződést alkották meg ugyanis először, s így ez lett a minta, amelyet szinte szó szerint követtek a későbbi szerződésekben és nyilatkozatokban. Nos, e modellszerződés 7. cikkének (3) bekezdése így hangzott:

„Egyetlen lengyel állampolgár sem korlátozható egyetlen nyelv szabad használatában sem a magánérintkezésben, a kereskedelemben, a vallási életben, a sajtó útján történő vagy bármilyen természetű közzététel terén vagy a nyilvános gyűléseken.”4

Ezt a rendelkezést a II. világháború után sokan félreértették, jóllehet tartalma elég világos és egyértelmű. Ha ugyanis egyetlen lengyel állampolgárt sem lehet korlátozni a rendelkezés által megvont körön belül egyetlen nyelv szabad használatában sem, akkor az élet e szféráiban minden lengyel állampolgárnak joga van eldönteni, hogy mely nyelvet használja: a sajátját vagy egy tetszése szerinti másikat. Más szóval ezekben a szférákban minden lengyel állampolgárnak joga van a választása szerinti nyelv használatához, ami viszont azt jelenti, hogy az adott életszférákban, vagyis a tág értelemben felfogott magánéletben minden lengyel állampolgárnak joga van a nyelvszabadsághoz. A szóban forgó rendelkezés tehát valójában a nyelvszabadságot, a magánéleti nyelvszabadságot ismerte el, éspedig minden állampolgár számára, azaz semmi esetre sem kisebbségi jogként.5

A Lengyel Kisebbségi Szerződés idézett rendelkezését kiegészítette annak 8. cikke, mely így szólt:

„Azok a lengyel állampolgárok, akik faji, vallási vagy nyelvi kisebbségekhez tartoznak, jogilag és ténylegesen ugyanazt a bánásmódot és ugyanazokat a biztosítékokat élvezik, mint a többi lengyel állampolgár. Nevezetesen, egyenlő joguk van saját költségükön jótékonysági, vallási vagy szociális intézményeket, iskolákat és más nevelési intézményeket létesíteni, vezetni és irányítani azzal a joggal, hogy azokban saját nyelvüket szabadon használják és vallásukat szabadon gyakorolják.”6 [Kiemelés tőlem – A. Gy.]

Ez a rendelkezés azt mondta ki némileg körülményesen, hogy a lengyel állampolgároknak faji, vallási és nyelvi hovatartozásuktól függetlenül joguk van saját költségükön jótékonysági, vallási vagy szociális intézményeket, iskolákat és más nevelési intézményeket létesíteni, vezetni és irányítani, s hogy ez a jog magában foglalja azt a jogot is, hogy ezekben az intézményekben a saját nyelvüket szabadon használják, és vallásukat szabadon gyakorolják.7 Ahogy én látom, ez a rendelkezés a nyelvi jogok szempontjából leginkább a magánéleti nyelvszabadság fogalmának egy sajátos kiegészítéseként fogható fel: a rendelkezés azt juttatta kifejezésre, hogy a magánéleti nyelvszabadság bizonyos fokban kiterjed a szóban forgó intézményeken belüli nyelvhasználatra is.8

A kisebbségvédelmi rendszer általános anyagi joga kiterjeszkedett a hivatalos nyelv kérdésére is. Az itt fölmerülő fő problémáról Wilson amerikai elnök jogi tanácsadója, David Hunter Miller a következő megjegyzést tette:

„Kétségkívül egyenlő vallási és kulturális privilégiumokat kellene nyújtani mindegyik esetben, de lehetetlen megkívánni minden faji kisebbség feljogosítását arra, hogy például használhassák nyelvüket hivatalos nyilvántartásokban és okmányokban. Számos egy országon belüli kis kisebbség esetében ez még helyileg sem lenne praktikus.”9

Miller tehát úgy vélte, hogy az elméletileg tiszta, az elvi engedményektől mentes megoldás az egyenlőség elvének következetes érvényesítése lett volna, vagyis az, ha előírják, hogy a kötelezett államoknak a nyelvi többség nyelve mellett az összes nyelvi kisebbség nyelvét is hivatalos nyelvvé kell tenniük, ám ez – mint írta – számos, egy országon belüli csekély létszámú kisebbség estében még helyileg sem lett volna praktikus. Végül aztán még a nagy számú kisebbségek nyelvének hivatalos nyelvvé tételét sem írták elő: beérték ennél jóval kevesebbel is. Igaz, egyes nagyobb kisebbségeknek a rendszer speciális anyagi jogában autonómiát irányoztak elő, amelynek nyilván részét képezte volna az ilyen kisebbségek nyelvének hivatalos nyelvvé tétele is. Ezek az autonómiák azonban az olyan államokban, amelyek kötelezettjei voltak a rendszer általános anyagi jogának is, nem, vagy csak rövid időre jöttek létre. Csehszlovákia például csak 1938-ban döntött úgy, hogy teljesíti a kárpátaljai rutének autonómiájával kapcsolatos szerződési kötelezettségét. Így a kárpátaljai rutének számára is maradt az a megoldás, amelyet a kisebbségvédelmi rendszer általános anyagi joga nyújtott. Ennek a megoldásnak az előírásait a Lengyel Kisebbségi Szerződésben a 7. cikk (4) bekezdése, valamint a 9. cikk (1) bekezdése tartalmazta. Ezek szövege a következő volt:

„A lengyel kormány által bármiként megállapított hivatalos nyelv dacára a nem lengyel nyelvű lengyel állampolgárok nyelvüknek a bíróságok előtt akár szóban, akár írásban való használata tekintetében megfelelő könnyítésekben fognak részesülni.”

„Olyan városokban és kerületekben, ahol nem lengyel nyelvű lengyel állampolgárok jelentékeny arányban laknak, a lengyel kormány a közoktatásügy terén megfelelő könnyítéseket fog engedélyezni avégből, hogy az ily lengyel állampolgárok gyermekeit az elemi iskolákban a saját nyelvükön tanítsák. Ez a rendelkezés nem akadályozza a lengyel kormányt abban, hogy a lengyel nyelv oktatását az említett iskolákban is kötelezővé tegye.”10

Ezek a szabályok helyettesítették tehát azt a Miller által elméletileg következetesnek, engedményektől mentesnek tekintett megoldást, amely szerint mind a nyelvi többség, mind pedig a nyelvi kisebbségek nyelvét hivatalos nyelvvé kellett volna tenni. Nem nehéz észrevenni, hogy ehhez képest az idézett szabályok igencsak gyengék. Biztosítják ugyan, hogy a nem lengyel nyelvű állampolgárok használják a saját nyelvüket a bíróságok előtt mind szóban, mind pedig írásban, de nem feltétlenül minden eljárási cselekmény során, és ami még fontosabb, nem hivatalos nyelvként, nem az eljárás, illetve a bíróság nyelveként. Ezzel szemben a lengyel nyelvű állampolgárok a lengyel nyelv hivatalos nyelvi jogállásából következően a bíróságok előtt hivatalos nyelvként, az eljárás nyelveként, a bíróság nyelveként használhatták a saját nyelvüket, éspedig korlátlanul, minden eljárási cselekmény során.11 Mindezekhez hozzá kell még fűznöm, hogy a Lengyel Kisebbségi Szerződés csak a bíróságok előtti nyelvhasználatról rendelkezett, a közigazgatási és más állami szervek előtti nyelvhasználatról nem. Buza László erről úgy vélekedett, hogy ez „szövegezési hiba”, s hogy a rendelkezésben előírt kötelezettség „nemcsak a bíróságok, hanem az összes közigazgatási és kormányzó hatóságok előtti nyelvhasználatra is vonatkozik”.12

Ami most már a közoktatást illeti, Miller nyilván itt is abban látta volna az elméleti szempontból tiszta, a jogegyenlőségből következő megoldást, ha a nyelvi többség és a nyelvi kisebbségek nyelvét egyaránt közoktatási nyelvvé teszik a közoktatás minden szintjén (de nem feltétlenül az ország egész területén). Miller azonban nyilván e megoldással kapcsolatban is arra a következtetésre jutott, hogy ez „számos egy országon belüli kis kisebbség esetén […] még helyileg sem lenne praktikus”. A nagyobb kisebbségek számára előirányzott autonómia persze ezt a kérdést is megoldotta volna, csakhogy – mint említettem – ezek az előirányzott autonómiák nem, vagy csak nagyon későn jöttek létre azokban az államokban, amelyek kötelezettjei voltak a rendszer általános anyagi jogának is. Így aztán az általános anyagi jog által kötelezett államok kisebb és nagyobb kisebbségei számára egyaránt maradt az a megoldás, amelyet a Lengyel Kisebbségi Szerződésben a fent idézett 9. cikk (1) bekezdése fogalmazott meg.

Ez a cikk jól láthatóan abból indult ki, hogy Lengyelországban a közoktatás nyelve a lengyel lesz, s hogy ennek megfelelően a lengyel nyelvű állampolgárok gyermekei a lengyel közoktatási rendszer minden szintjén a saját nyelvükön, lengyelül tanulnak majd. De mi legyen a nem lengyel nyelvű állampolgárok gyermekeivel? Ha a nem lengyel nyelvű állampolgárok nyelvei nem lesznek közoktatási nyelvek, akkor az ilyen állampolgárok gyermekei – szemben a lengyel nyelvű lengyel állampolgárok gyermekeivel – nem tanulhatnak a saját nyelvükön, s így hátrányos megkülönböztetés éri őket, nyelvi jogaik nem lesznek egyenlők a lengyel nyelvű állampolgárok gyermekeit megillető nyelvi jogokkal.

A problémára a rendszer kimunkálói hasonló megoldást választottak, mint a bírósági nyelvhasználat esetében: mérsékelték a jogegyenlőséget, a hátrányos megkülönböztetést, de nem küszöbölték azt ki. Előírták, hogy „olyan városokban és kerületekben, ahol nem lengyel nyelvű lengyel állampolgárok jelentékeny arányban laknak”, az ily lengyel állampolgárok gyermekeit az elemi iskolákban a saját nyelvükön tanítsák, azzal, hogy a lengyel kormány ezekben az iskolákban is kötelezővé teheti a lengyel nyelv oktatását. Magyarán, az elemi iskolákban mind a lengyel, mind pedig a nem lengyel nyelvű állampolgárok gyermekeit a saját nyelvükön kellett tanítani, azaz jogegyenlőség jött létre közöttük, amelyet csak az billentett meg, hogy a nem lengyel nyelvű állampolgárok gyermekei számára a lengyel kormány a rendelkezés értelmében kötelezővé tehette a lengyel nyelv tanulását is. Ami viszont a közoktatás felsőbb szintjeit illeti, ott már teljes jogegyenlőtlenség és hátrányos megkülönböztetés keletkezett, mert ezeken a szinteken a lengyel nyelvű közoktatást a kisebbségvédelmi rendszer általános anyagi joga már nem ellensúlyozta semmilyen előírással.

Volt még egy rendelkezése a Lengyel Kisebbségi Szerződésnek, amely az állam által nyújtott pénzügyi támogatásról szólt, és ezen keresztül kapcsolódott a nyelvi kérdéshez. Ezt a rendelkezést a Szerződés 9. cikkének (2) bekezdése tartalmazta a következő szöveggel:

„Azokban a városokban és kerületekben, ahol jelentékeny arányban élnek oly lengyel állampolgárok, akik faji, vallási vagy nyelvi kisebbségekhez tartoznak, ezeknek a kisebbségeknek méltányos részt kell biztosítani mindazoknak az összegeknek élvezetéből és felhasználásából, amelyek a közvagyon terhére állami, községi vagy más költségvetésekben nevelési, vallási vagy jótékonysági célokra fordíttatnak.”

E rendelkezés célja is világos: ha a közvagyon terhére vagyoni jellegű támogatásban részesül a faji, vallási vagy nyelvi többséget szolgáló nevelési, vallási vagy jótékonysági rendszer, akkor a faji, vallási vagy nyelvi kisebbségeket szolgáló nevelési, vallási és jótékonysági rendszernek is méltányos részt kell juttatni ebből a vagyoni jellegű támogatásból. Nem nehéz észrevenni, hogy az alapul szolgáló elv ismét az egyenlőség elve: az az elv, amelyet Miller a rendszer elvi, elméleti talpköveként jelölt meg.13

A nemzetközi kisebbségvédelmi rendszer általános anyagi joga Lengyelország mellett további 13 európai és egy nem európai államot kötelezett. Ennek megfelelően ezekre az államokra is kiterjedt a Lengyel Kisebbségi Szerződésnek a nyelvszabadságra vonatkozó rendelkezése – és éppígy a magánintézmények nyelvhasználatát érintő előírása is –, természetesen azzal az eltéréssel, hogy a jogalanyok az ezen államokat kötelező szerződések és nyilatkozatok szövegében már nem a lengyel, hanem az adott államok lakosai, polgárai lettek: a Magyarországgal kötött békeszerződésben a magyar, a Csehszlovákiával kötött kisebbségi szerződésben a csehszlovák lakosok vagy polgárok és így tovább. És értelemszerűen kiterjedtek a kisebbségvédelmi rendszer általános anyagi joga által kötelezett államokra a Lengyel Kisebbségi Szerződésnek azok a rendelkezései is, amelyek a hivatalos nyelvre, a bíróságok előtti nyelvhasználatra, a közoktatási nyelvre és nyelvtanításra, valamint az állami támogatásra vonatkoztak. Ily módon a magánéleti nyelvszabadság és a magánintézményekre irányadó nyelvi jogosítványok, valamint a hivatalos nyelvre, a közoktatási nyelvhasználatra, valamint az állami támogatásra vonatkozó sajátos rendelkezések részévé váltak nemcsak a lengyel, hanem az albán, a bolgár, a csehszlovák, az észt, a görög, az iraki, a jugoszláv, a lett, a litván, a magyar, a román és a török állam jogrendjének is.

3. A nyelvi jogok nemzetközi elismerésének kisiklása: az első nagy probléma

A II. világháború kitörésének idejére a kisebbségvédelmi rendszer működése összeomlott, és ezt a háború után már nem állították helyre, sőt 1946-ben feloszlott a rendszert garantáló Nemzetek Szövetsége is.14 Ugyanakkor az 1945-ben megalapított új világszervezet, az ENSZ, már Alapokmányában elkötelezte magát és tagállamait az emberi jogok tisztelete mellett, és nem sokkal később hozzá is látott az emberi jogok nemzetközi kodifikálásához. A kodifikáció eredetileg egyetlen dokumentumnak, az Emberi Jogok Nemzetközi Törvényének megalkotására irányult, ám a tervezet elkészítésével megbízott Emberi Jogok Bizottsága úgy döntött, hogy két dokumentumtervezetet készít: egy rövid nyilatkozatot, amely csak az ENSZ-et köti, és egy nemzetközi egyezményt, amely az azt aláíró és megerősítő államokat is. A szövegezési munkálatok első nagy eredménye az Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozata lett, amelyet 1948. december 10-én fogadott el az ENSZ Közgyűlése. A nemzetközi egyezmény szövegezési munkálatai ezt követően tovább folytatódtak, és végül nem egy, hanem két egyezményt eredményeztek: a Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmányát, valamint a Gazdasági, Szociális és Kulturális Jogok Nemzetközi Egyezségokmányát. Az ENSZ közgyűlése e két dokumentumot 1966. december 16-án fogadta el, s mindkét dokumentum 1976-ban lépett hatályba. A szóban forgó három dokumentumot együttesen nevezik az Emberi Jogok Nemzetközi Törvényének. A Nyilatkozattal kapcsolatban említést érdemel, hogy ma már különféle érvekre támaszkodva ennek is egyre inkább kötelező erőt tulajdonítanak.

A Nyilatkozat a nyelvi nem-megkülönböztetéshez való jogon kívül – amelyet a nem-megkülönböztetéshez való jog részeként fogalmaz meg – nem ismer el egyetlen nyelvi jogot sem, ez a tény pedig azt sugallja, hogy ilyen jogok, nyelvi emberi jogok nincsenek is. Az igazság ezzel szemben az, hogy a szövegezési munkálatok során nagy viták folytak a kisebbségi kérdésről, s ennek keretében, de olykor ettől függetlenül is a nyelvi jogok kérdéséről. Az tehát, hogy a Nyilatkozat hallgat a kisebbségi jogokról és a nyelvi jogokról, abból fakad, hogy a Nyilatkozat megalkotói komoly nehézségekbe ütköztek e jogokkal kapcsolatban, s nem sikerült a nehézségeket megoldaniuk. Erről tanúskodik a többi közt az, hogy az ENSZ Közgyűlése a Nyilatkozat elfogadása után nyomban elfogadott egy határozatot „A kisebbségek sorsa” címmel, s ez kimondta: „nehéz egységes megoldást elfogadni erre az összetett és kényes kérdésre, amelynek minden államban, ahol fölmerül, sajátos szempontjai vannak.” [Kiemelés tőlem – A. Gy.] Így aztán a határozat arról intézkedett, hogy az ENSZ bizonyos szervei készítsenek „egy alapos tanulmányt a kisebbségek problémájáról annak érdekében, hogy az Egyesült Nemzetek képes legyen hatékony intézkedéseket tenni a faji, nemzeti, vallási vagy nyelvi kisebbségek védelmében”.15 Ily módon a kérdés napirenden maradt: az emberi jogi egyezmény, illetve egyezmények szövegezésének napirendjén.

De miért nem ismerte el a Nyilatkozat a nyelvszabadságot, a magánéleti nyelvszabadságot, hiszen ezt a szabadságot – mint láttuk – elismerte már az I. világháború után élete hívott nemzetközi kisebbségvédelmi rendszer joga is? És egyáltalán, milyen nehézségekbe ütköztek a Nyilatkozat szerkesztői a kodifikáció során?16

Mindenekelőtt arra kell utalnom, hogy az Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozatának első tervezetében, az ún. Titkársági Fogalmazványban, még volt egy olyan cikk, a 46., amely jórészt nyelvi jogokat ismert el. E cikk szövege így hangzott:

„Azokban az országokban, amelyekben tekintélyes számban élnek a népesség többségétől fajilag, nyelvileg, vagy vallásilag különböző személyek, az ilyen etnikai, nyelvi és vallási kisebbségekhez tartozó személyeknek joguk van az adott célokra rendelkezésre álló bármiféle közforrások méltányos részéből saját iskoláik és kulturális intézményeik létrehozására és fenntartására, joguk van továbbá saját nyelvük használatára a bíróságokon és az állam más hatóságai és szervei előtt, valamint a sajtóban és a nyilvános gyűléseken.”17

Ez a szöveg erősen emlékeztet a nemzetközi kisebbségvédelmi rendszer általános anyagi jogának a fentiekben már idézett és elemzett rendelkezéseire, s ha összevetjük a Titkársági Fogalmazvány e cikkét a Lengyel Kisebbségi Szerződés 7. cikkének (3) és (4) bekezdésével, valamint 8. és 9. cikkével, a hasonlóság be is igazolódik. Mi több, a hasonlóság olyan fokú, hogy ha eltekintünk a rendelkezések jogalany-meghatározásaitól – amelyek a lengyel szerződés rendelkezéseiben mindig Lengyelország lakosai, polgárai stb. –, akkor kiderül, hogy a Titkársági Fogalmazvány 46. cikkének csupán egyetlen olyan tartalmi eleme volt, amely hiányzott a Lengyel Kisebbségi Szerződés említett cikkeiből.18

Ez nem kevesebbet jelent, mint azt, hogy a Titkársági Fogalmazvány kisebbségi cikke voltaképpen egy sajátos kivonata, illetve sűrítménye volt a két világháború közötti nemzetközi kisebbségvédelmi rendszer szóban forgó rendelkezéseinek, köztük a nyelvszabadságot elismerő rendelkezésnek.19 A Titkársági Fogalmazvány szerzői tehát úgy vélték, hogy bizonyos nyelvi jogoknak is helyük van az emberi jogok nemzetközi jogában – amiért nézetem szerint elismerés illeti őket –, s a maguk részéről a kisebbségvédelmi rendszer említett rendelkezéseinek tartalmát kívánták részben vagy egészben, de mindenesetre sűrített, kivonatos formában átemelni az emberi jogok majdani jogába.

A sűrítés, kivonatolás persze óhatatlanul együtt jár bizonyos veszteségekkel – ebben az esetben azonban olyanokkal is, amelyek egyáltalán nem voltak szükségszerűek, ráadásul érintették az elvi, elméleti alapokat is. Három ilyen veszteségről van szó. Az első az, hogy a Titkársági Fogalmazvány – mint láttuk – csak és kizárólag kisebbségi nyelvi jogok elismerését irányozta elő. Hogy ez milyen nagy hiba volt, azt úgy lehet igazán felbecsülni, ha meggondoljuk, hogy az emberi jogok nemzetközi kodifikációja eleve egyetemes, azaz minden embert megillető jogok elismerésére irányult, s már a kisebbségvédelmi rendszer általános anyagi joga is elismert egy ilyen egyetemes, de legalábbis minden állampolgárt megillető nyelvi jogot: a magánéleti nyelvszabadságot. Tálcán kínálta tehát magát a lehetőség annak ellenére is, hogy a kisebbségvédelmi rendszer jogában a nyelvszabadság jogalany-meghatározása még nem terjedt ki minden emberre, csak minden állampolgárra. Ezt a kis szépséghibát ugyanis a Titkársági Fogalmazvány szerzői könnyen kiküszöbölhették volna. Ők azonban ehelyett tovább növelték, nagy és súlyos hibává mélyítették ezt a hibát azzal, hogy a jogalany-meghatározást nem hogy kiterjesztették volna minden emberre, hanem leszűkítették a nyelvi kisebbségekhez tartozó személyekre. Mintha a nyelvi többséghez tartozó személyek nem is lennének nyelvhasználók, s mintha őket nem is illetné meg a szóban forgó szabadságjog!

A második hibát a Titkársági Fogalmazvány szerzői ugyancsak a nyelvszabadsággal, de nem e szabadság jogalanyaival, hanem e szabadság tartalmával kapcsolatban követték el: a nyelvszabadságot a saját nyelv használatához való jogra szűkítették. Mintha senki emberfia nem kívánna a saját nyelvén kívül egy vagy több más nyelvet is megtanulni és használni, vagy ha kívánna is, ehhez joga, emberi joga már nem lenne!

Végül a harmadik hibát azzal követték el, hogy a kisebbségvédelmi rendszer átvételre érdemesnek talált elemeit úgy sűrítették össze a Titkársági Fogalmazvány 46. cikkének szövegében, hogy ebben összekeveredtek, összemosódtak a magánéleti és a hivatalos nyelvhasználatra, továbbá az oktatási és a közoktatási nyelvhasználatra vonatkozó jogelemek, holott ezek elég világosan elkülönültek egymástól – és nem véletlenül – a kisebbségvédelmi rendszerben.

A sűrítésre mindazonáltal szükség volt, mert e nélkül nagyon hosszú lett volna a 46. cikk szövege. Véleményem szerint azonban a Titkársági Fogalmazvány szerzőinek azzal kellett volna kezdeniük, hogy a kisebbségvédelmi rendszer bizonyos jogelemeinek átvétele során a Titkársági fogalmazvány 46. cikkét bekezdésekre tagolják, éspedig úgy, hogy az 1. bekezdésébe ültetik át a nyelvszabadságot, a 2. bekezdésbe a hivatalos nyelvhasználatra, a bírósági, közigazgatási és más állami szervek előtti nyelvhasználatra vonatkozó jogtartalmakat, s a 3. bekezdésbe az oktatási és kulturális jogelemeket. A cikk szövege ekkor a szükséges átalakítások után, de sűrítések nélkül ez lehetett volna:

„Egyetlen személy sem korlátozható egyetlen nyelv szabad használatában sem a magánéletben, a kereskedelemben, a vallási életben, a sajtó útján történő vagy más közzététel terén vagy a nyilvános gyűléseken.

Dacára az olyan a rendelkezéseknek, amelyeket az egyes államok a hivatalos nyelvvel vagy nyelvekkel kapcsolatban alkotnak, azoknak az állampolgároknak, akiknek a nyelve eltér a hivatalos nyelvtől, illetve nyelvektől, joguk van a saját nyelvük használatához mind szóban, mind pedig írásban a bíróságok, a közigazgatási hatóságok és más állami szervek előtt.

Azoknak az állampolgároknak, akik államukban nem az etnikai, nyelvi vagy vallási többséghez tartoznak, joguk van az adott célokra rendelkezésre álló bármiféle közforrások méltányos részéből saját iskoláik és kulturális intézményeik létrehozására és fenntartására.”

Ezt a tagolt változatot természetesen lehetett volna sűríteni, éspedig jelentős tartalmi veszteségek nélkül is, például így:

„Senkit sem lehet korlátozni egyetlen nyelv szabad használatában sem a magánéletben, a kereskedelemben, a sajtóban és a nyilvános gyűléseken.

Azoknak az állampolgároknak, akiknek a nyelve különbözik az állam hivatalos nyelvétől vagy nyelveitől, joguk van a saját nyelvük használatához mind szóban, mind írásban a bíróságok, a közigazgatási és más állami szervek előtt.

Azoknak az állampolgároknak, akik államukban nem az etnikai, nyelvi vagy vallási többséghez tartoznak, joguk van az adott célokra rendelkezésre álló bármiféle közforrások méltányos részéből saját iskoláik és kulturális intézményeik létrehozására és fenntartására.”

E formájában a cikk szövege már csak alig több mint 100 betűhellyel lett volna hosszabb annál a szövegnél, amely végül a Titkársági Fogalmazvány 46. cikkének szövege lett. Ezt a terjedelemnövekedést pedig a tervezet bizonyosan elbírta volna. Úgy tűnik tehát, hogy nem volt semmi akadálya annak, hogy a Titkársági Fogalmazvány szerzői elkerüljék a fent említett három hibát, amelyek közül az első kettő egyedülálló a maga nemében. Nehezen érthető ugyanis, sőt érthetetlen, hogy a Titkársági Fogalmazvány szerzői egy már a kisebbségvédelmi rendszerben is egyetemes, de legalábbis minden állampolgárt megillető szabadságjogot úgy emeltek át az emberi jogok leendő nemzetközi jogába, hogy ezt kisebbségi joggá, s ráadásul szabadságjogból csupán a saját nyelv használatához való joggá alakították. Nehezen érthető persze az is, hogy miért keveredtek össze az átvétel eredményeként a magánéleti és a hivatalos nyelvhasználatra, továbbá az oktatási- és a közoktatási nyelvhasználatra vonatkozó jogelemek, holott ezek jól kitapintható elméleti okoknál fogva elég világosan elkülönültek egymástól a kisebbségvédelmi rendszerben.

A Titkársági Fogalmazványt John P. Humphrey, az ENSZ Titkárságán belül működő Emberi Jogi Osztály igazgatója, a kanadai McGill Egyetem korábbi nemzetközi jogi professzora készítette egyik munkatársa, Emil Giraud segítségével az Emberi Jogok Bizottsága által kiküldött első szerkesztőbizottság felkérésére 1947 elején.20 Humphrey professzor évtizedekkel később írt visszaemlékezésében viszonylag nagy teret szentelt a Titkársági Fogalmazvány megszületésének, s ennek során kitért azokra a forrásokra is, amelyeket felhasznált a szövegezéshez. A források között megemlített egy „szöveget”, amely Hersh Lauterpacht professzortól származott.21 Ezt a szöveget magam nem ismerem, viszont ismerek Lauterpachttól egy olyan szöveghelyet, amely szinte szó szerint azonos a Humphrey-féle cikk szövegével. Ez a szöveghely Az ember jogainak nemzetközi törvénye című, 1945-ben megjelent könyvéből való; a könyvben Lauterpacht amellett érvelt, hogy a háború után nemzetközi jogi védelemben kell részesíteni az ember jogait, azaz létre kell hozni az ember jogainak nemzetközi jogát. A könyv tartalmazza az ember jogainak nemzetközi törvényét, illetve e törvény tervezetét is. A tervezet 12. cikke így szólt:

„Azokban az országokban, amelyekben tekintélyes számban élnek a népesség többségétől fajilag, nyelvileg vagy vallásilag különböző személyek, az ilyen etnikai, nyelvi és vallási kisebbségekhez tartozó személyeknek joguk van a rendelkezésre álló közforrások méltányos részéből saját iskoláik és kulturális intézményeik létrehozására és fenntartására, joguk van továbbá saját nyelvük használatára a bíróságokon és az állam más hatóságai és szervei előtt, valamint a sajtóban és a nyilvános gyűléseken.”22

Első látásra is megállapítható, hogy a Titkársági Fogalmazvány 46. cikke szinte szóról szóra azonos Lauterpacht tervezetének e cikkével. Nem lehet kétséges tehát, hogy a Titkársági Fogalmazvány 46. cikkének szövege – egy egészen kis módosítástól eltekintve – Lauterpacht e könyvéből, illetve egy olyan „szövegéből” származik, amely tartalmazta ezt a cikket, és amelyet Lauterpacht megküldött az ENSZ-nek abból a célból, hogy elősegítse az emberi jogok nemzetközi kodifikációját. Ez természetesen azt jelenti, hogy azokat a hibákat, amelyeket a fentiekben a Titkársági Fogalmazvány szerzőinek róttam fel, eredetileg nem ők, hanem Lauterpacht követte el, és persze őt illeti elsősorban az elismerés is azért, hogy a kisebbségvédelmi rendszer bizonyos elemeit át kívánta menteni az ember jogainak általa javasolt – és ez idő tájt egyébiránt már mások által is tervezgetett – nemzetközi védelmi rendszerébe.

Mindenesetre a kérdés most már az, hogy hogyan követhette el Lauterpacht a fent említett hibákat, s ha már elkövette őket, akkor miért nem küszöbölte ki ezeket Humphrey és Giraud a Titkársági Fogalmazvány elkészítésekor? Ezekre a kérdésekre azonban e tanulmányban már nem kereshetem tovább a választ: be kell érnem annak megállapításával, hogy a Titkársági Fogalmazvány 46. cikke egy kisebbségi cikk lett a szónak abban az értelmében, hogy kizárólag kisebbségi jogok – köztük kisebbségi nyelvi jogok – elismerését szorgalmazta, s hogy e nagy hibához társult még két másik hiba is.

Nos, véleményem szerint ezek a hibák együttesen alkották az első fő okát annak, hogy az Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozatának szövegezése során a küldöttek a nyelvi nem-megkülönböztetéshez való jogon túl nem tudtak egyetértésre jutni egyetlen további nyelvi jog elismeréséről sem. Ezek a hibák ugyanis mindjárt a munkálatok elején kisiklatták a küldöttek gondolkodását a rendes kerékvágásból: eltakarták előlük a valódi feladatot és az ennek útjában álló fő nehézséget. Eltakarták előlük, hogy egyetemes, minden embert megillető nyelvi jogok elismerésére kell törekedniük, s eltakarták előlük azt a nehézséget, amely a közélet szférájában e törekvésnek útját állja, és amelyet Miller, Wilson elnök jogi tanácsadója még jól látott az I. világháború után, amikor megjegyezte, hogy ennek ugyan volna elméletileg tiszta megoldása, nevezetesen hivatalos nyelvvé kellene tenni mindenki nyelvét az egyes országokban, ez azonban még helyileg sem lenne praktikus.

Mindenesetre Lauterpacht és Humphrey említett hibái óriási időveszteséget okoztak a Nyilatkozat szövegezési munkálatai során: a küldöttek csak a kisebbségi cikk törlését megelőző drámai vitában vetették fel először olyan nyelvi jogok elismerésének szükségességét, amelyek minden embert megilletnek. És ez már 1948 májusában, azaz több mint egy évvel a Titkársági Fogalmazvány elkészülte után történt; addig csak alakítgatták a kisebbségi cikket anélkül, hogy kisebbségi jellegén változtattak volna.23

Olyan javaslatot, amely már nem kisebbségi nyelvi jogok elismerését szorgalmazta, szovjet részről fogalmaztak meg először, ám ebben is keveredtek a magánéleti és a hivatalos nyelvvel összefüggő tartalmi elemek, és ezt a javaslatot is mindvégig „a kisebbségek védelmére vonatkozó javaslatok” címszó alatt tárgyalták.24 A javaslat nagy vitát kavart, de végül nem szavaztak róla érdemben, mint ahogy nem szavaztak érdemben a másik két javaslatról, a dán és a jugoszláv javaslatról sem; ehelyett Haiti küldöttének azt az eljárási jellegű javaslatát fogadták el, hogy visszautalják e három javaslatot, s magát a kérdést további tanulmányozásra az ENSZ más szerveihez. Mindez azonban már részint annak tudható be, hogy a delegátusok időközben beleütköztek egy újabb, mindeddig föl sem igen vetett hatalmas problémába: a bevándorlók jogainak kérdésébe.

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.