Copyright © Albert Levente

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borító design: Barna Gergely

Fotó: Anyuta Wiazemsky

Szerkesztette: Sepeghy Boldizsár

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2016

www.alomgyar.com

ISBN: 978-615-5596-86-5

Prológus

Célozzanak tíz centivel az állcsúcs alá. Ha a golyó nem pont mellkason éri a célszemélyt, jó eséllyel átmegy rajta, és kiirt pár járókelőt. Ha csak lábon akarnák találni, könyörgöm, ne használjanak maroklőfegyvert. Verjék inkább pofán.

Nem tüzelünk csípőből, ez nem a vadnyugat. Kétkezes fegyverfogás, stabil lőállás, célra tart, lassú kilégzés. Nem rángatja a ravaszt!

Az adyligeti rendőrszakközép lőgyakorlat-vezetője, Karádi százados a virginiai FBI-akadémián is tartott bemutatókat. A double-tap volt a mániája, a fegyvert gyors egymásutánban kétszer kell elsütni. Megfelelően végrehajtott dupla tüzelésnél a második lövés pontosabb.

Mit javasolna az öreg néhány centire levő statikus célpont esetén?

Varga lazán, combja mellett lógatta a szolgálati FÉG P9R parát. Tizennégy töltényt bír el, cserébe akkora, mint egy franciakulcs. Majdnem két kilót nyom. Még soha nem vitte magával bevetésre. Sőt, mióta átigazolt az ügyészségre, még a kötelező céllövészetet is elsumákolta.

Válla sajgott a fegyver súlyától. A lakásra rátelepedett csöndet csak a davaj csaszi típusú öreg vekker ütemes kattogása zavarta meg. Kipillantott a függöny résein. Vészesen közeledett a hajnal. Valamit tenni kéne végre. Még tíz kattanás. Nem, legyen inkább tizenöt.

Húsz?

Hirtelen, csuklóból rántotta fel a pisztoly csövét. A lábánál heverő mozdulatlan test gyors egymásutánban kétszer megrándult.

1. fejezet

HÉTFŐ

– Ez most valami műveltségi vetélkedő?

Zaránd János nem szerette, ha szokásos reggeli kávéja közben zavarják. A megyei nyomozó ügyészség vezetője hétre ért be, már csak azért is, hogy ne neki kelljen vinni a kölyköket iskolába. Azonnal beszippantotta a gépezet. Rendszerint kilenc harminc körül kívánt meg egy csészét. Hátradőlni a forgószékében lehunyt szemmel, a Youtube-on halk Megasztár-egyveleg.

– Azt kérdeztem, szoktál-e a múzeumnál járni? Nem feltételezem, hogy be is mész. Az árkádok alatt tanyázik egy hajléktalan, valami Gömbös – mondta Bihari Viktor az ajtófélfának dőlve.

Az szervezett bűnözés elleni osztály vezetőjét, néhány évvel ezelőtt, Budapestről száműzték a városi kapitányságra.

– Basszus, Gömbit hagyd békén! Haver. Egy évvel fölöttem járt a Gázgyár utcai általánosban. Titokban kivágta apja NSZK-s szexlapjaiból a képeket, a fiúvécében pénzért mutogatta a full bundás germán bigéket. Alaptarifa megtekinteni, emelt díj, bekísérni a hölgyet az egyik fülkébe. Kiváló üzleti érzékkel műanyag védőt is tett a fotókra. Mit csinált már megint?

Az ügyész mindenkit ismert a környéken, csak a szegedi jogi kar elvégzéséhez elengedhetetlen négy és fél évre hagyta el szülővárosát.

– Felháborító gazemberséget: állampolgári bejelentést tett. Azt állítja, tudja, ki lőtte agyon Rácz Sanyikát.

A műbőr fotelbe huppant, fekete bakancsát a csipketerítős dohányzóasztalra tette. Zarándot nemrég léptették elő, irodája őrizte elődje ízlését. Deák Zoli bácsi, a nagy vadász, megkísérelte mátrai vadászkunyhóvá alakítani a jellegtelen házgyári helyiséget. Az új gazdának eddig csak a kapitális szarvasagancstól sikerült megszabadulnia.

– Minek kell árulkodni! Tuti maffialeszámolás volt, még kibelezik az ukránok – mondta az ügyész, majd kihúzta magát, és egyenesbe állította székének háttámláját. – Kinek hiányozna egy hajléktalan?

Felesége második terhessége alatt szolidaritásból ő is hízott tíz kilót. Az asszony azóta mindet leadta, maratonit futott. Zaránd pocakja viszont egyre távolabbra hömpölygött elő nadrágjából. Irritálta, hogy az őrnagy olyan vékony, mint egy kivénhedt angol rocksztár.

– Szép dolog a barátság – mondta Bihari –, de mégiscsak arra adott tippet, ki gyilkolta meg a megye legkomolyabb bűnözőjének egyetlen fiát.

Az öreg Rácz cigányok közül toborzott embereivel uralta a helyi alvilágot. Békésen megvolt az örök második, ukránként emlegetett kárpátaljai magyarokból, csecsenekből és más, volt szovjet tagköztársaságokból származó bűnözői csoporttal. Néhány napja azonban kivégzésszerűen meggyilkolták utódjelöltjét egy autópálya-pihenőben. Mindenki a rivális bandára gyanakodott.

– Múlt hónapban az ukránok közül mészároltak le három katonát – folytatta Bihari. – Összevontuk az ügyeket, mindkettőben az én csapatom nyomoz. De hajléktalan haverod váratlant húzott. Képzeld, rendőrre vallott.

– Beosztottadra?

– Még az kéne – mondta az őrnagy. – Ismered Kevei Zsigmond főtörzsőrmestert? Egyszerű járőr.

– Több Kevei család is van a városban. Imi bácsinak biciklisboltja volt a Kossuth utcában, emlékszem a cégérre: fehér Peugeot versenybringa váza. Olyan sokan olvasták magyarosan Peugeotnak, hogy az öreg ráfestette: pözsó.

Bihari elégedetten állapította meg, az ügyésznek fogalma sincs, ki lehet a főtörzs, pedig gyakran hencegett, hogy úgy olvassa a néplelket, mint más az ingyenes hirdetőújságot.

– Gondolom, kikértétek Kevei Zsigmond véleményét is – mondta Zaránd.

– Kerestetjük.

– Majd mi megtaláljuk – mondta széles mosollyal az ügyész.

A rendőrök által vagy terhükre elkövetett bűncselekményeket a nyomozó ügyészség deríti fel.

Az őrnagy odapillantott a falon függő bekeretezett, cirkalmas, latin nyelvű diplomára. Gyakori volt közöttük a hatásköri villongás. Az ügyészek lenézték a tanulatlan zsarukat, akik doktor Mengelének csúfolták őket, ha már olyan büszkék voltak a nevük előtti dr. rövidítésre.

– Álljunk csak meg, hol vagyunk még az alapos gyanútól? Csak delirál egy alkoholista. Kis szerencsével kiderül, hogy Zsiga éppen ministrált a gyilkosság időpontjában.

– Nem éjszaka lőtték le Ráczot?

– Éjféli miséről nem hallottál? – kérdezte Bihari. – Megtalálom a főtörzset, szembesítjük Gömbössel, de jöjjön át valaki az ügyészségről is. Nem hiányzik egy újabb botrány.

– Ezt imádni fogod – mondta Zaránd –, Varga Lacit jelölöm ki a megtisztelő feladatra.

– Azt a mocskos gyilkost? – Bihari felpattant a karosszékből.

– Egyszerűen nincs más bevethető emberem.

– Miért nem fáradsz át te?

– Persze, majd a nyomozó ügyészség vezetője asszisztál a zsaruknak. A vécét ne pucoljam ki, ha már ott vagyok?

– Nem törne le a kezed – mondta Bihari. – Ha jól tudom, most kaptatok egy új fogalmazót. Nyuszicica! Láttam salátát rágcsálni a menzán. Szívesen bevonnám a tenyésztésbe.

– Túl sovány – legyintett Zaránd –, nem az esetem. Épp hogy elvégezte a Pázmányt. Úrilány, de valamiért úgy döntött, rabló-pandúrt fog játszani minálunk. Fogalmazó nem nyomozhat egyedül, ha nagyon szépen kérsz, Varga mellé adom árukapcsolással.

– Hálásan köszönöm.

Bihari duzzogva huppant vissza a fotelbe.

– Amúgy meg mi a bajod Vargával? Ha nem fejezik le a kapitányságot miatta, még mindig a zseblopási alosztályon kolbászolnál.

Az őrnagy sohasem szolgált a meglehetősen alacsony presztízsű zsebtolvajlás elleni csoportnál, villámkarrierjét viszont vitathatatlanul annak köszönhette, hogy a városi rendőrség előző vezetését gyorsított eljárásban nyugdíjazták. A bíróság masszív nyomozati hibák miatt visszadobta Varga László gyilkossági ügyében a tárgyi bizonyítékokat. A nyomozó ügyészség egykori üdvöskéjét a feleségét futtató strici agyonlövésével vádolták. Éveket ült előzetesben. Amint jogerőre emelkedett a felmentő ítélet, azonnal kártérítési pert indított a rendőrség és az ügyészség ellen. Végül abban állapodtak meg, a felperes eláll a keresettől, ha visszaveszik korábbi munkahelyére.

– Hallod! Mielőtt megcsinálta a zűrt, téged sem a legkisebb oddsszal adtak a nyomozó ügyészség vezetésére – vágott vissza az őrnagy.

Az öreg Deák Vargát nézte ki utódjául. Annak rendje és módja szerint szívinfarktust is kapott, amikor a maszkos TEK-esek behatoltak érte az ügyészség épületébe. Hosszú lábadozás után visszatért ugyan, de már nem volt a régi. Fél évig bírta. Leszázalékolták.

– Na gyere, halmozzuk el ajándékokkal közös jótevőnket – mondta Zaránd.

Rövid hezitálás után felhajtotta az utolsó kortyot kihűlt feketéjéből, felállt, gondosan lesimította kockás zakóját, és bezárta a levett hanggal futó videoklipet.

Zaránd kopogtatás nélkül nyitott be. A középkorú férfi háttal ült az ajtónak, rövidre nyírt hajjal borított tarkója kikandikált a szék támlája mögül. Kényelmesen elterpeszkedett, de nem látszott pontosan, min nyugtatja a lábát. A főnök kockáztatott.

– Ügyészségi tulajdon, nem kéne rátenni a retkes cipődet.

– Ezzel vitatkoznék. Először egy szarvasé, aztán Deák mesteré volt – ahogy a belépők felé fordult, láthatóvá vált mögötte a lábtartónak használt kapitális agancs. – Ha jól tudom, Bambi bácsit kidobtad.

Felállt, keresztbe fonta a karját. Olcsó, kopottas fekete pólója nemcsak széles vállán, hanem a hasán is feszült. Bihari eddig csak a tárgyalásán készült fényképen látta. Meglepetten konstatálta, a rabruhában jobban mutatott.

– Mondanám, hogy üljetek le, de a trófeától alig maradt hely – mondta Varga. – Ki kellett raknom a székeket a folyosóra.

Az ablaktalan irodában korábban a takarítók tárolták a felmosóvödreiket. A megfeketedett parkettából dőlt a hipó klórbűze. Az alacsony plafont alkotó betongerendákat az illendőség határát éppen csak súroló mértékben fedte vékony fehér festékréteg. Személyesen Vargának alakították ki a folyosó legvégén. Állítólag nem állt rendelkezésre más helyiség az épületben.

– Mit olvasgatsz titokban? Munkaidőben!

Zaránd megpróbált belesni az íróasztal mögé.

– Nincs titok. – Varga fekete-fehér közelképet húzott elő a megsárgult dossziéból: fiatal lány eltorzult arca, nyaka körül zsineg. – Takács Amália, hajadon, kéjgyilkosság áldozata a szövőgyárban. A munkavezető mindent bevallott. Amálka a harmadik áldozata. Hetvenhétben felakasztották.

Az új főnök munkát ugyan nem adott, de jelenlétét szigorúan ellenőrizte. Nem merészelt olvasni munkaidő alatt, még felfüggesztenék fegyelmivel. Unalmában bevetette magát az irattárba, és régi periratokat bányászott elő. Némelyik izgalmasabbnak bizonyult, mint a legfurfangosabb krimi. Egész bűnözői dinasztiák történetét követte nyomon. Akadt olyan is, amely kötél végén ért szomorú véget a központi fegyház homokkal felszórt, árnyas udvarán.

– Bihari Viktort ismered? – mutatta be Zaránd a mellette álló tagbaszakadt, középkorú rendőrt. – A szervezett bűnözési osztályt vezeti a városiaknál. Nem látszik rajta, de őrnagy.

Dehogynem, gondolta magában Varga. A férfi taktikai övéből előkandikáló izraeli Jericho típusú kommandós pisztolyt néhány hónappal korábban kezdték el bevezetni a rendőrségnél. Először a kiemelten veszélyes feladatokat ellátó tisztek kaptak belőle, főhadnagytól felfelé. Biharinak azonban, korából ítélve, legalább őrnagynak kellett lennie. Magasabb ranggal viszont már nem nagyon végeztek operatív munkát a tisztek.

– A városi kapitányságon még akad, akivel együtt szolgáltam – mondta Varga. – Vannak páran, akikkel még mindig focizunk. Persze azokat sem felejtettem el, akik ellenem nyomoztak – mosolyodott el −, hogy is mondjam, velük nem harmonikus a kapcsolatom. Mindenesetre örülök – nyújtott kezet −, és most már azt is tudom, honnan tűntél ismerősnek. A Megyei Napló lehozott egy hosszabb riportot a hármas gyilkosság ügyében nyomozó csapatról, volt hozzá kép is.

– Levakarhatatlan az újságírónő − rázta meg barátságosan Varga kezét az őrnagy. – Nem is tudtam, hogy a rendőrségen dolgoztál.

– Munka mellett végeztem a jogot. Deák Zoli bácsi bátorított, mindig azt mondta, a vadászt, aki nem azzal kezdte, hogy etetőt épített, hajtott, nyúzott, belezett, szarban és vérben gázolt, soha nem fogadja be az erdő. Emlékszel, mennyit prédikált az öreg? – fordult a főnökéhez.

– Abból a periódusból leginkább a szarra emlékszem – mondta Zaránd, majd Biharira pillantott: mikor térsz már a lényegre?

Varga megelőzte.

– Minek köszönhetem a látogatást?

– Inkább, kinek? – mondta a rendőr. – A kapitányságon ül egy tanú, aki azt állítja, látta, ki lőtte le Rácz Sanyikát.

– A Gömbi – vágott közbe Zaránd.

Varga bólintott. Ismeri.

– Alkoholista vagy sem, szembesíteni akarom azzal, akit megvádolt – mondta Bihari.

– Rám vallott talán? – mosolyodott el Varga. – Az előzmények ismeretében már azon se csodálkoznék.

– Ne hülyéskedj! – mondta Zaránd. – Állítólag egy rendőr eresztett golyót Sanyika fejébe.

– Így a szembesítésnél jelen kell lennie a nyomozó ügyészségnek – kockáztatta meg Varga. – A kis küldöttség összetételéből arra következtetek – fordult a főnöke felé −, én leszek a szerencsés.

Zaránd biccentett.

– Jó, akkor kezdjük az elején. Mikor tett vallomást Gömbi? – kérdezte Varga.

– Tegnap ebédidőben ment be a kapitányságra, rendeltetett magának egy szalonnás pizzát, és utána borított. Persze senki se vette komolyan, el is akarták zavarni, de mindenhol vannak ismerősei. Megfűzte az ügyeletest, hadd zuhanyozzon le, és alhasson a kijózanító zárkában. Az éjszakai műszaknak újra előadta meséjét. Az már komolyabban vette. Ma reggel jutott el hozzám a vallomása.

– Szóval a megvádolt rendőrnek – Varga színpadiasan felhúzta jobb csuklójáról az ing ujját – egy teljes napja volt elmenekülni. Biztos akadt kolléga, aki figyelmeztette.

– Tipikus ügyészi hozzáállás. Rögtön a legrosszabbat feltételezzük a rendőrségről. Kevei huszonnégy-hetvenkettőben nyomja, tegnap éjjel tette le a szolgálatot, ma még egész nap szabad – mentegetőzött Bihari –, csak éjfélre kell bejönnie.

– Ezek szerint nem sikerült felvenni vele a kapcsolatot?

– Ne tegyünk úgy, mintha ez lenne az évszázad leleplezése – vágott közbe Zaránd. – Gömbi valószínűleg olyan részeg volt, hogy azt is látta, Kevei golyót ereszt Kennedy elnökbe. Találjátok meg a főtörzsőrmestert – fordult az őrnagyhoz –, a szembesítésen meg, a forma kedvéért, mi is ott leszünk. És itt most nem véletlenül használok többes számot – fordult Vargához –, azt akarom, hogy az új fogalmazó kislányt is vidd magaddal.

– Hogy a legjobbtól tanuljon, mi? Jani, figyelj, ha én vezetem a nyomozást, én mondom meg… – kezdett tiltakozni Varga, amikor a kis irodát éktelen szarvasbőgés töltötte be.

Zaránd hátrahőkölt, és önkéntelenül Bambi bácsira nézett. Varga bocsánatkérően tárta szét a karját, majd előkaparta villogó mobilját a szék háttámlájára akasztott bőrdzsekije zsebéből.

– Bocs, fiúk, ezt fel kell vennem.

Mikor látta, látogatói nem veszik a lapot, az ajtó felé intett.

– Bizalmas.

Megnyomta a zöld gombot, de kezével letakarta a telefont, s csak akkor szólt bele, amikor már becsukódott az irodaajtó.

* * *

A könyv mágikus eszköz. Az író a bűvész, a toll pedig a varázspálca. A jó „bűvész” magán tudja tartani a figyelmet, és az olvasó reméli, hogy még sokáig a bűvkörében maradhat.

A 2012-ben alapított Álomgyár Kiadó ezeket a bűvészeket keresi. Azokat, akik fantáziájukkal olyan helyekre merészkednek, ahová mások nem képesek. Akik le merik írni, amit a többiek nem, és ezt világgá is akarják kürtölni.

Az Álomgyár írókat keres, nekik segít írásaik könyvvé formálásában, kiadásában, terjesztésében.

Bárki jelentkezhet kéziratával, és együtt megtaláljuk az utat, amely a könyvespolcokhoz vezet!

konyvetirok@alomgyar.hu