Copyright © Fuli Sándor

Hungarian edition © Ábránd könyvek

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Kiss Nikolett

Szerkesztette: Luca Anna

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Ábránd Könyvek, Budapest, 2016

www.abrandkonyvek.hu

ISBN: 978-615-5592-00-0

Tartalom

Ajánlás

Kismén vagyok

Szédítő vulkán

Az őshaza

Az Éneklő Barlang

Jégkorszak kezdete

Lovak Szelleme

Az Éneklő Barlang hangja

Szolgálni az embereket

Millió évek őslovai

Lovaknak rendelt sors

Kis Lovak Népe

Átkelés a sziklaszorosban

A gyümölcsfák

Rejtélyes barlang

Üzenetek az égből

Lovak a hómezőkön

Danika ölel!

Föld alatt

Idegenek menedéke

Kettéválasztó jégfal

Amikor halálán volt a Föld

Lovak és emberek

Farkastaktika

A tenger hómezőin

Vándorok Népe

A gondolat ereje

Útban Atlantisz felé

Emberek a jég hátán

Ordas ordasok

A Dübörgőn

Anyácskám, édes anyácskám

Fájdalmas vég

Atlantiszi ősök

A túlsó part: Atlantisz!

Boldog Atlantisz

Hazára leltünk

El Atlantiszról!

Kork népének őshazája

Magorok földje

Bemutatkozásként

Dani unokámnak

Kismén vagyok

Fénylő, puha nyakához dörzsöltem a fejem, amikor bátorító, halk horkantásaival fenséges magasságából nagyapám lehajolt hozzám.

– Jóízű füveket, kis unokám – mondta mélyen zengő hangján, amit annyira szerettem.

Fekete volt, mint szabad sík vidékünkön a téli éjszakák, s valószínűtlenül hatalmas; magasabb apámnál is, akinek pedig izmos, hosszú ívű háta mindig kimagaslik legelészés közben az Arany Ménes ezernyi lova közül. Homlokán a kerek fehér folt áthatóan világított, megnyugtatóan tudatva nemes nemzetségünkkel, hogy őrködik felettünk, éberen vigyáz a ménes minden tagjára.

Nagyapámnak gyakran akadt dolga valahol a távolban, ilyenkor szokás szerint apámmal tudatta, hol tartózkodik. De ha épp csoportunknál időzött, homlokán a világító folt éjjel-nappal biztonságérzettel töltött el bennünket. Mint most is, amikor hosszúra nyúlt az ősfánk árnyéka. Alkonyodott a völgyben.

– Sokáig távol voltál, nagyapám, pedig annyiszor hívtalak! Anyácskám azt mondta, még álmomban is.

– Tudom, Fekete Csillag, mindig tudom, mire gondolsz.

– De hát honnan tudhatod, ha nem is látsz? – kérdeztem meglepetten.

– Rövidesen te is képes leszel erre – válaszolta mosolyogva nagyapám, derűs szemeivel arcomat kutatva.

Felhőkig érő, hófedte hegyektől körbezárt völgyünkben, ezen a végeláthatatlan virágos síkságon legelésztünk apám vezetésével, az Arany Ménessel, ahol a dús, magas fűben szemmel tarthattuk egymást és az esetleges botor húsevőket. Apám, a Gyógyító, s gyönyörű anyácskám, Fehér Homlok csendesen arrébb léptek nagyapám érkezésekor, csak éppen egy-két lépést, hogy megszokásból a látókörükben tarthassanak, mint eddig is egészen kis lovacska korom óta.

Mindig megmagyarázhatatlanul jóleső nyugalom támadt a bensőmben, amikor Mindentudó Táltos nagyapám valahonnan mellém lépett. Így érkezett, hirtelen, egyszerre csak ott volt hatalmasan, derűsen, s olyan erősnek, határozottnak éreztem magam mellette, hogy azt gyanítom, ezt az érzést is az ő sugárzásából kapom, amióta csak a világra segített engem, kicsivel több mint négy évszakkal ezelőtt.

– Itt az idő, Fekete Csillag, hogy megismerd a hivatásodat és nemes fajtánk ősi lakóhelyeit – kezdte nagyapám csendesen, ünnepélyesen. – Most jöttem a távoli Nemzetségi Erdőből, ahol megtanácskoztuk a Lovak Nemes Népének ügyeit, és egyetértettünk a Lovak Vénjeivel, hogy koros lévén magam is, nemsokára át kell adnom a Tanító címet a kiszemeltnek.

Elképedten néztem rá. Soha eddigi életemben nem vettem észre, nem is gondolhattam arra, hogy öreg lenne az én legyőzhetetlen nagyapám.

– Az lehetetlen! – akartam mondani. De folytatta:

– Mint tudod, a rang a lovak összes népének vezérét illeti. Lényegesen fontosabb, hogy a Tanító vezetésével a Lovak Nemes Népe a világ első számú élőlényének, az embernek társa legyen. Így van ez elrendelve, s így is marad, míg az ember, aki ez ideig nem birtokolja teljesen a Földet, fel nem nő a maga hivatásához, s majdan nem szorul rá a lovak segítségére.

Nagyapa elhallgatott, szeme valahol a távolt kutatta, én pedig megéreztem, nem a lovak biztonsága aggasztja ebben a pillanatban.

– Az emberről a későbbiekben még sok mindent elmagyarázok neked. Mivel te még nem láthattál ilyen kétlábú élőlényt, felesleges lenne a magyarázat. Egyébként sincs sok időnk, nagyon gyorsan át kell venned a feladatot, még mielőtt bekövetkezne a katasztrófa, ami földrészünkre vár. Neked kell kimenekítened az Arany Ménest erről a tengerbe pusztuló földről, s téged követ majd a lovak minden itt élő nemzetsége, és az emberek is.

Nagyot sóhajtva elhallgatott. Sóhajtása a végén horkantásba ment át. Bizonyos voltam benne, hogy mélyről fakadó aggodalom hatja át. Hallgatása hosszúra nyúlt, emiatt megszeppenve, aggodalmasan léptem néhányat oldalra, hogy a szeméből olvashassam ki, mi bánthatja nagyapámat, a legyőzhetetlen táltost.

– De nagyapám! Én egészen fiatal lovacska vagyok, és te is tudod, hogy tudatlan. Hogyan lehetséges, hogy rám vár ez a hihetetlen feladat?

– Fekete Csillag, kicsi korodtól te vagy a kiválasztott, a háromszázharmincharmadik nemzedék azóta, hogy én megszülettem. A szabály ősidőktől fogva az a Lovak Népénél, hogy a tízezer éves öreg táltos adja át tudását, erejét és végül tisztségét is a kiszemeltnek. Készülj fel rá, holnap nagy útra indulunk, hogy megismerkedj elsőként népünk történetével. Csak ennek ismeretében döntheted el, hogyan vezesd nemzeteinket a túlélés útjára. Mert mint említettem, nemsokára terád hárul e döntés felelőssége.

…Sok-sok napkeltével és napnyugtával ezelőtt történt, amikor először említést tett nagyapám a jövőmről. Magzatként éltem életem Fehér Homlok anyácskám méhében, abban a simogató, féltő, lágy burokban, melynek melengető közege, mint kiderült, nem egyszerűen egy születendő kiscsikónak szólt. Történt, hogy egy ízben úgy estefelé odatelepült anyácskám mellé nagyapám. Leheveredett ő is a barlang puha földjére, s szelíden megdöfögette Fehér Homlok hasát ott, ahol engem sejtett, majd így beszélt hozzám:

– Kismén unokám! Tudom, boldogan éled életed Fehér Homlok megtisztelt méhében. Ő is kiválasztott, arra rendeltetett a sorsa, hogy világra hozzon és felneveljen téged, nemes népünk következő vezetőjét. Mert tudd meg, neked kell átadnom a Tanító szerepkört, te leszel utánam a Lovak Nemes Népének irányítója. Mindezt azért mondom most, még anyaméhbeli korodban, hogy soha ne feledd, vigyáznod kell magadra. Figyelj oda, mit mesél neked szóban és dalban édesanyád a mi népünkről. Okosnak és egészségesnek kell születned, ami rajtad múlik. A magzati fejlődésedben bizony, akármilyen nagy tudás gyűlt is össze a Lovak Népénél, senki nem tud segíteni neked. Meglehet, valamikor majd éppen te fogsz olyan ismeretekre szert tenni, hogy ezen változtatni tudjatok. Most pedig, ha mindezt megértetted, hangos horkantással add a tudtomra.

Megdöbbenésemben sokáig gondolkodtam nagyapám különös szavain, még különösebb közlésén. Zakatolt a szívem, értetlenül gondoltam arra, mit jelent, hogy táltosnak születek.

– Vajon egy ilyen kis magzatcsikó felmérheti-e a felelősséget, ami rá vár, s nem kevesebb, mint hogy majdan a lovak minden népének Tanítója legyen? – gondolkodtam magamon. – De ha táltos nagyapám mondja, nincs miért haboznom. Hiszen anyácskám öntudatra ébredésem első pillanatától arról mesél nekem, hogy nagyapám a világ összes lovának jótevője, nemes védelmezője, s nem utolsósorban az Arany Ménesből, azaz a mi nemzetségünkből származik.

– De nem ezért lehetsz az ő tízezer évének elteltével a kivételezett, a majdani Tanító. Van még valami más fontos dolog a Lovak Vénjei választásának okai között – magyarázta egyszer Fehér Homlok anyácskám. – Ez talán egész nemzetségünk különleges helyzetének szól, de egészen biztosan azt is jelenti, hogy van benned valami rendkívüli adottság, amelyről egyedül a Lovak Vénjei tudnak előre.

Csak jó idő elteltével próbáltam hangot adni magamból. Eleinte nem sikerült, ezért feszülten forgolódtam bizonytalanságomban. Aztán mintha kívülről óriási meleg légáram ért volna, egy kis időre elsodorta a folyadékot a szám elől. Éreztem, most, ebben a pillanatban kell horkantanom, hogy megértettem, s megilletődtem attól, amiről nagyapám beszélt. Talán csak prüszköltem nagy erővel, nagyra tartott szájjal, nem tudom, de úgy éreztem, a fülem is belesajdult.

Akkor nagyapám hangosan, megkönnyebbülten felnevetett. Nem szólt többet, jókedvű csörtetéssel elhagyta a barlangot. Aztán dédelgető jó anyám elsuttogta nekem, hogy magához intette Gyógyítót, apámat is.

– Vajon miért, Fehér Homlok anyácskám? – kérdeztem.

– Azért, Kisménem, mert bizonyára vele is megbeszéli a teendőket, hogy te épségben megszülethess. Most ez a legfontosabb esemény a lovak minden népének történetében.

Szédítő vulkán

Napkeltekor találkoztunk Mindentudó Táltos nagyapámmal. Ott álltam titkokkal teli, magányos, hatalmas ősfánk árnyékában, s néztem, mint számtalanszor elbűvölten, miként kél fel a levegőégtől remegő nap, amely ugyan nem az én picike patámra hasonlított, de Táltos nagyapám óriási patájára igen, amikor félig bukkant csak elő a legmagasabb havas csúcs hidegen szikrázó orma mögül. Ezúttal – csodálkozva figyeltem fel rá – fényesebb volt, ragyogóbb, mint más közönséges hajnalokon. Mindentudó Táltos talán megkérte – gondoltam vidáman –, hogy ezen a napon legyen ilyen, s világítson késő estig, mert mérhetetlenül hosszú nap áll előttünk?

– Jóízű füveket, kis unokám! – köszönt rám nagyapa.

Most is úgy érkezett, olyan váratlanul, olyan suhogással, mintha az égből szállt volna alá. Furcsa módon azonnal minden idegszálammal érzékeltem, hangulata nem derűs, felszabadultan jókedvű, mint eddig mindig, amikor találkozott velem. Eltűntek az Arany Ménes tagjai, elhallgattak a hajnalok hajnalán kelő madarak, a szellő sem virgonckodott az aranyszirmú virágokkal borított széles síkságon. A fűben lakozó sokfajta rovar, csúszómászó és négylábú állat mind lelapult, elbújt valahová, s még inkább feltűnt, hogy mintha varázslat történne, közel és távol egyetlen csicsergést, rikácsolást, üvöltést sem hallottam.

Valósággal megdermesztett a hirtelen beálló valószínűtlen csend. A jelekből azonnal megéreztem, valami fájdalmas dolgot készül közölni táltos nagyapám.

– Atlantisznak, ahogyan a Lovak Vénjei elnevezték, azaz a mi földrészünknek csak néhány éve van a pusztulásig – kezdte. – Ez a sok milliárd éves gyönyörű kontinens mindenestül a mohón terjeszkedő óceánba fog süllyedni, s ehhez hozzásegíti a saját gyomrában fortyogó emésztő láva és egy, az égből lehulló pusztító tűzgömb. Nem értheted mindezt, unokám, de nagyon gyorsan meg kell tanulnod a Föld néha kegyetlen életjeleit, múltjának változatos történetét és valószínű jövőjét, hogy feladatodat teljesíthesd. A Lovak Vénjei azt tanácsolták nekem, legegyszerűbb, ha az őshazánkkal kezdem az ismertetést, e gyönyörű föld geológiájának és éghajlatának végzetes változásairól szólok, amiket a Lovak Népének át kellett élnie. Mi több, elszenvednie. És választ adni e változásokra úgy, hogy túlélhessék a válságos időket. Ezért most elviszlek eredeti hazánkba, s mintha végig álmodnál, átéled népünk őstörténetét, a kezdetet és a folytatást, egészen mai korunkig.

Álmodtam valóban? Atlantisz tája alattunk, mintha madárszárnya lenne, visszafelé száguldott, napkelet irányába, s előttünk mindenütt csak szárazföld, egybefüggően, végeláthatatlanul, s gyönyörű zölden, forrón, óriási erdőkkel, égig érő hegyekkel s végtelennek tűnő, aranyszínű mezőkkel, amelyeket fénylő folyók és hatalmas tavak szabdaltak óceánig érő útjuk során.

Ámulatomra elhaladtunk egy mérgező felhőket eregető, kúp alakú hegycsúcs szélén. A felhőbe óvatlanul beleszippantva egy pillanatra megszédült a fejem. Mintha lángoló piros fényt is láttam volna elővillanni az égbe nyúló csúcs belsejéből.

– Nagyapa, mi ez a félelmetes felhő? – húzódtam közelebb megszeppenten az oldalához.

– A hegyet úgy hívja Lovak Szelleme: szupervulkán. Ez bocsátja ki fortyogó bendőjéből a perzselő lángokat, a mérgező, sötét felhőket, és amit most éppen eltakar előlünk, a megolvadt, mindent elpusztító folyékony kőzetet, amit lávának mond a tudós Lovak Szelleme.

Elhallgatott egy percre, közben figyelmesen nézett rám.

– Vésd emlékezetedbe, kis unokám, ezt a rettenetes hegyet! Még visszatérünk ide, hogy megtudjuk, mennyi időnk lesz a menekülésre. Lovak Szelleme határozottan felhívta figyelmemet a közelgő veszélyre. Az a meggyőződése, hogy a földrész pusztulása elkerülhetetlen. Népünknek hamarosan indulnia kell új hazát találni, de várni kell arra, amíg te megerősödsz, és a menekülő nemzetek élére állhatsz.

Alig jutottam szóhoz nagyapám közlése után.

– Nyugtalansággal tölt el, nagyapám, amit mondasz.

Először életemben igazán zavaros, még sosem tapasztalt szorongás támadt bennem. Lehetséges, hogy ilyen a félelem? Sokáig meredtem a mérgező füstöt eregető hegykúpra, amely maga is felért az égig, fenyegető, kavargó felhője pedig eltakarta a mennybolt nagy részét. Mindig szeretni lehetett csodálatosan kék egünket, most azonban szánnivalónak éreztem. Először életemben.

– Nagyapa, nagyon nehéz lesz a lovak küszködése, ha a vulkán elől kell menekíteni az összes lónemzetet – fűztem hozzá fájdalmas szorongásomban.

– Így kell lennie. Így rendelte a sorsunk. Földrészünk katasztrófáját Lovak Szelleme sem tudja megakadályozni, mert legnagyobb csapás az égből éri Atlantisz földjét – válaszolta nagyapa.

A baljós látványt elhagyva szorongásom is múlt valamelyest, és elámulva kérdeztem:

– Valóban az égen szárnyalunk, a nap irányát követve, nagyapa? Fogalmam sincs, mi tart fenn a magasban, de nagyon jólesik e csodálatos érzés. És ismerős is. Mintha álmaimban már szálltam volna így a fenséges felhőkben. Ilyen mámoros jó érzéssel, ilyen felszabadultan, és azzal a diadalmas tudattal, hogy senki, de senki sem gátolhat meg a repülésben.

Haboztam, hogy tovább mondjam-e, de bizalmam végtelen volt nagyapa iránt, hát folytattam.

– Mintha hatalmat kaptam volna a táj felett, talán még a Lovak Népe felett is! Akkor azonban álmomban is bűnösnek érezve, nagyon elszégyelltem magam, ha arra gondoltam, ott van valahol immár távolban alattam, gyönyörű völgyünkben anyácskám és szerető, hatalmas apám – miféle hatalmam lehet nekem felettük?

Nagyapám derűsen nézett rám.

– Mintha valamikor én is átéltem volna ezeket az érzéseket – mondta mosolyogva. – Most azonban, valóban repülve, mégis arra intelek, hogy mivel kivételes hatalom van a birtokodban, amiről egyelőre nem tudhatod, miért kaptad, felelősen kell vele bánnod. Tudatára ébredtél ennek a hatalomnak: élned és számolnod kell vele, amikor szükség lesz rá.

– Repülni nagyon jó, nagyapa – nyihogtam boldogan. Egyszerre valami kis kétely is eszembe villant. – Mégis, hogyan lehetséges, hogy tudok repülni? Hiszen eddig egyedül te voltál rá képes az Arany Ménesben.

Nagyapám mosolyogva felém fordult, arca és a homlokán lévő fénylő fehér folt nyugalmat sugárzott. Szemei azt kutatták, biztonságban vagyok-e mellette, s áthatóan figyelte, hogyan hat rám a repülés irdatlan sebessége. Talán egy pillantással azt is felmérte, szabályosan, azaz ahogyan sugallta nekem útra kelésünk legelső percében, behúzott lábakkal és hátranyúló farokkal repülök-e mellette. Értve a gondolatait, visszapillantottam rá, nyugodtan, derűs örömömben mosolyra húzva ajkaimat. Nagyapám visszamosolygott rám.

– Azért tudsz repülni, mert te is táltos lettél. Erről a nagy tudású Lovak Szelleme gondoskodott még akkor, amikor meg sem születtél – mondta.

Az őshaza

Tényleg hihetetlenül gyorsan változott alattunk a táj. Már jellegzetes alakú tengerszorosok is feltűntek, itt-ott olyan keskenyek, hogy önkéntelenül arra gondoltam, ilyen közeli két part között a lovak népe könnyedén át tudna úszni, ha szükség volna rá. Azután azon a másik földrészen, ahová átértünk a miénkről, napnyugta irányában ismét végeláthatatlan szárazföld következett, amelyet jobbról öt hatalmas tó szabdalt fel gyönyörű tájegységekre. Ebben az irdatlan sebességben jó idő múlva végtelen hosszúnak tűnő, ősöreg sziklás hegység tűnt fel a távolban, s annak mentén mintha kissé délre tartottunk volna. Mérhetetlen kiterjedésű sárga mezők felett jártunk, se vége, se hossza nem volt a fűfélékkel borított hullámzó tájnak, amelyet e helyütt is a terjedelmes hegyvonulatból eredő kisebb-nagyobb folyók és mocsaras részek osztottak jellegzetes, önálló részekre. S mindenütt nyüzsgő állatcsoportok, madarak rengetege a mocsarakban, kisebb-nagyobb húsevők seregei a mezőkön és a láposban. Meg is jegyeztem nagyapának:

– Bizonyára rovarok és más élőlények tömegei is ott zsibonganak láthatatlanul a mezők és mocsarak rengetegében. Felülről most először látom igazán, miféle sokaság népesíti be, nagyapám, az őshazád tájait.

– Megérkeztünk, Fekete Csillag! Leereszkedünk, szegülj a nyomomba!

Váratlanul szakadt vége utazásunknak, nagyapám sugallatára kis körökben ereszkedtünk lefelé, egy különös formájú hegy oldalát borító gyönyörű erdőrész peremét véve célba, a végtelen nagy síkság legszélén. Óvatosan köröztünk: a síkságot falként övező fák óriásira nőttek, törzsük hihetetlen átmérője elkápráztatott. Soha nem láttam ilyen hatalmas, ágaikkal gömböt formáló ősi fákat, amelyek közt csak úgy zengett, zúgott a sok erdei állat és madár zaja. Nagyapám arcán mintha meghatottság lett volna úrrá, csak arra gondolhattam, járt itt előttem, bizonyára ismerős neki ez a nekem félelmetesnek tűnő erdő. Talán nem is annyira félelmetes, inkább kedvelt tája lehet az egész beláthatatlan vidék?

– Jól gondolod, Fekete Csillag. Gyermekkoromat itt éltem e tágas mező és a szülőerdőm peremén. Itt volt az Arany Ménes hazája, innen indultunk a kegyetlen vándorútra, míg végül a tengerszorosokon keresztül eljutottunk mai hazánkba. Te is láttad a tengerszorosokat, amelyek elég keskenyek ahhoz, hogy edzett lovak átússzanak rajtuk. Tízezer évvel visszavittelek az időben, ezért amit most látsz e tájból, a mi valóságos idősíkunkban már nem létezik. Az erdőket elpusztította a fagy, az állatok vagy elvándoroltak éltető, meleg tájakra, vagy elpusztultak. Azok, akik képesek voltak a lovakkal tartani, zömmel ott élnek, ahol mi, a rövidesen gyászos véget érő Atlantiszon.

– Azon gondolkodom, nagyapa, hogyan tudott létezni az Arany Ménes ebben a végeláthatatlan erdőben, amelyet szülőerdődnek mondasz. Pedig hát itt van a hatalmas mező, a Lovak Népének igazi életeleme. Miért erdőben éltetek?

– Igen, jogosan jutott eszedbe ez az érthetetlen létforma. Magyarázata azonban egyszerű. A Lovak Népének elődei, nemzetségei, fajtái bizony aprók voltak, még az Arany Ménes tagjai is sokkal kisebbek, mint manapság. Az erdők pedig a végtelenbe nyújtóztak, és igazi védelmet biztosítottak a lovaknak. Mezőségek sok százezer évig alig-alig léteztek ezen a földrészen, de máshol sem nagyon. A mezőkön különben is gyors lábú ragadozók áldozataivá válhattak volna. A sűrű erdő nem igazi hazája a nagyragadozóknak, a kistestű állatok viszont elbújhatnak vagy elszaladhatnak előlük. Őseink ezért voltak erdőlakók, s célszerűen kis termetűek, mint ma egy róka, tán még kisebbek.

– Rókatermetűek vagy még kisebbek? Hát ez hihetetlen!

– Csodálkozol, hogy a mai büszke, magas termetű lovak ősei ilyen kicsikék voltak akkoriban? Még inkább meglepődsz, ha elmondom, a hatvanmillió évvel ezelőtt élt első lovak lábain körmök nőttek, olyasfélék, mintha nem is lovak lettek volna. Az első lábukon négy köröm, a hátsókon három. Ma már egy patánk van mindegyik lábunkon, nem is beszélve arról, hogy megnőttünk, testesebbek vagyunk, és megnyúlt a lábunk.

– Aligha hihető, hogy ez megtörténhetett. Hogyan volt lehetséges ilyen átalakulás?

– Az óriási mezőségek kialakulásának köszönhető testünk változása. Az erdők kipusztulása után sok évezrede legelésztünk a síkságokon, sok-sok vágtát végigszáguldottunk a nagyragadozók elől futva, vagy egyszerűen csak frissen zöldellő mezőket keresve. Ez a mi mezőnk nemcsak az erdei életmódunkat változtatta meg – amikor még a fák lombjait legelésztük –, hanem a testünket is. Nagyobbra nőttünk, dúsan táplálkoztunk, megerősödtünk a sok vágtától. Egy dolog nem változott csak az Arany Ménes szokásaiban: éjjelre mindig behúzódtunk az erdőbe, a biztonságot adó barlangunkba. Ezt a szülőbarlangot mutatom meg neked, ahol évezredekig laktak elődeink is.

Elhallgatott, s kis idő múltán hozzáfűzte még:

– A te tízezer éved alatt, Fekete Csillag, még nagyobbra fognak nőni a lovak, még több nemzetség és fajta alakul ki az idők folyamán, ami az életképességünket és a fejlődésünk korlátlanságát bizonyítja. De vannak kritikus helyzetek, amikor mindez nem segít. Amikor szükség van egy olyan képességű vezetőre, aki átmenti a lovak nemes népét a természeti katasztrófákon.

Bemutatkozásként

(VERSIKE A LOVAK NEMES NÉPE CÍMŰ REGÉNYBŐL)

Hogy nyomul a végtelen idő!
Esővel áztatva árva leveleket,
Széllel zörgetve keserves ágakat,
Hajlítva-törve fák büszke törzsét!
Nyomul a néma idő, s mindez
Múlásának ritmusa csupán.
Ahogy létünk is egyetlen ritmus talán.

Tulajdonképpen ennyi elég is lenne magamról. Hetvenhét évem alatt a mulandóság volt állandó mozzanat az életemben; elhunytak szüleim, testvéreim, rokonaim, gyerekkori barátaim és számos ismerősöm, akikkel újságírói munkám, illetve csupán a hétköznapok során összehozott a sors. Mai magam természetesen nem azonos az ötven évvel ezelőtti önmagammal, de még csak a tíz évvel ezelőttivel sem. Mert az ember folyton változik, minden látszatállandósága mellett. Már nem olyan vállalkozószellemű például, mint egykor – hogy meggondolt, azt nem állítanám, de valami hasonló kegyelmi állapot ez a mostani. Vallom, az élet megfoghatatlanul nagy ajándék, s amíg csak élünk, hasznára lehetünk családunknak, s talán sokaknak is. Egy nemes gondolatiságú regénnyel például.

S hogy miért éppen a lovakról szól ez a regény? Szinte felesleges kérdés, hiszen a lovakat mindenki szereti. Én például kisgyermekkorom óta, amikor apámnak – és persze így a kisgyereknek is – volt lova. Mint akkoriban majdnem mindenkinek Győr külvárosaiban, ahol mezőgazdaságból, fuvarozásból és kereskedelemből éltek nagyon sokan. Aztán később, megházasodva, szinte természetesen egy táltos paripáról és egy mulatságos férfiról szóltak minden este a meséim, vagy tizenöt-tizennyolc éven keresztül, ahogyan felcseperedett a két lányom és harmadiknak a fiam. Nekik szóltak a mulatságos és fantasztikus meséim, amelyeket ha magnóra vettem volna, sok-sok kötetnyi könyvet töltenének meg.

E mostani könyvben immár három unokámnak szánva mesélem tovább a régi meséimet. Remélem, jól fogadják, és azt is, hogy minden ifjú olvasóm megelégedéssel forgatja a lapjait. Nem titkoltan azt remélem, a regényben szereplő lovak életigenlésére felfigyelnek, magukévá teszik saját életükben a minden nehézséggel való bátor szembenézést.

Kinek köszönhetem végül is e regény megírását? A gyermekeimnek elsősorban, akiknek elkezdtem meséimet kisgyermekkorukban. Ők méltányolják majd igazán, hogy folytatom a mindennapi esti mesét.

Szívélyesen üdvözlöm az olvasót:
Fuli Sándor

A könyv mágikus eszköz. Az író a bűvész, a toll pedig a varázspálca. A jó „bűvész” magán tudja tartani a figyelmet, és az olvasó reméli, hogy még sokáig a bűvkörében maradhat.

A 2016-ban alapított Ábránd Könyvek ezeket a bűvészeket keresi. Azokat, akik fantáziájukkal olyan helyekre merészkednek, ahová mások nem képesek. Akik le merik írni, amit a többiek nem, és ezt világgá is akarják kürtölni.

Az Ábránd írókat keres, nekik segít írásaik könyvvé formálásában, kiadásában, terjesztésében.

Bárki jelentkezhet kéziratával, és együtt megtaláljuk az utat, amely a könyvespolcokhoz vezet!

hello@abrandkonyvek.hu