Copyright © Tóth-Bertók Eszter

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Kiss Nikolett

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektor: Pálinkás Krisztina

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2016

www.alomgyar.com

ISBN: 978-615-5596-94-0

Tartalom

GERDA

I. AZ A BIZONYOS HÉT

HÉTFŐ

– SZ –

KEDD

– E –

SZERDA

– R –

CSÜTÖRTÖK

– E –

PÉNTEK

– L –

SZOMBAT

MÉG SZOMBAT

– E –

VASÁRNAP

– M –

II. A LEZÁRÁS ELŐTTI LEZÁRÁS LEZÁRÁSA

Búcsú

„Nem számít”

Igen

„Jaj pedig az egyedül valónak, ha elesik, és nincsen, a ki őt felemelje.”

ÁKOS

I. EGY HÉT

Egy nap – I –

Aranka

Egy nap – II –

Ica

Egy nap – III –

Éva

Egy nap – IV –

Gerda

Egy nap – V –

II. MEGTISZTULÁS

Lánykérés

„Ketten vagyunk”

Függés

„Tőlem nem kell félned, ne rémítsen semmi, még a kezem sem nehezedik rád”

„úgy él a múlt, ahogyan akar,
éppen csak meghalni nem bír soha”

(Katya Petrovszkaja)

GERDA

I.
AZ A BIZONYOS HÉT

Már napok óta nem láttam, s úgy gondoltam, hogy többé nem is fogom. Megnyugodtam. Közben persze mérhetetlen fájdalmat éreztem, nem csak a karomon lévő zúzódások miatt. Aztán behúztam az ajtót, és nyugtáztam, hogy nagyon jól mutat az új zár. Tulajdonképpen nem is tudom, mit gondoltam…

– Azt hiszem, hétfő volt. Érdekes, mindenki utálja ezt a napot, én azonban sokszor virrasztva vártam, hogy újból elkezdődjön a hét. A nap mindig csendesen, észrevehetetlenül kúszott elő a felhők alól, halkan kerülte ki a fákat, aztán besurrant az ablakon. Csak egy kis résen tudott, hiszen mindig le volt húzva a redőny. Persze ez most egyáltalán nem lényeges, de jó tudni, hogy a nap általában felkel, s ha ez megtörtént, akkor már te is kénytelen vagy kikelni az ágyból, felöltözni, és folytatni az életed. Végre kezdünk odaérni, gondolhatod. Igen, valóban így van. Igazából azt hittem, nehéz lesz beszélni róla, de nem az. Meglepő, de olyan könnyű elmondani – suttogtam, aztán felpattantam, és otthagytam Petit, pedig ő az egyetlen barátom, aki mindig, minden körülmények között tud jó tanáccsal szolgálni.

Olyan hirtelen távoztam, hogy a kiömlött kávé csak akkor érte el a padlót, mikor már az utcán voltam, s a fejem fölé emeltem a kabátom, hogy ne ázzak meg a zuhogó esőben. Ez egy szokatlan kép, hiszen mindig, mindig, mindig van nálam esernyő. Viccesen nézhettem ki, ahogy rám egyáltalán nem jellemző módon, a kabátommal a fejem felett rohantam az esőben. Persze nem a vihar elől szaladtam, nem akartam, hogy utánam jöjjön, nem kívántam elmondani azt az egyszerű történetet, amit pedig nagyon könnyű lett volna elmesélni. Mindenesetre megmenekültem – mondhatjuk így –, a rém egyszerű mese pedig maradt ott, ahol volt. Bennem.

A lépcsőház ajtajában megtorpantam egy pillanatra, féltem is, meg nem is, nem tudtam, mire számítsak. Beírtam a kódot, aztán meggondoltam magam, hiszen milyen világ az, ahol egyetértek azzal, hogy a kulcs már elavult ócskaság? Szóval megvártam, amíg a kerregés elcsitult, majd elkezdtem a táskámban kutatni. Sose nézek bele, inkább belenyúlok, és a kezemmel tapogatom ki a benne lévő tárgyakat, mintha nem látnék, s csak így lelhetnék rá arra, amit keresek. Ez ilyen saját választáson múló, mondhatni önkéntes vakság, ami iszonyú jó érzés tud lenni. Általában meg is találom, amire szükségem van, de ha nem így történik, akkor leguggolok és a földre borítom a táska tartalmát. Sose értem, miért. Talán ha belepillantanék, azt érezném, hogy vesztettem, s én nem szeretek veszíteni. Akkor azonban megtaláltam, hamarabb is, mint szoktam, aztán remegő kézzel bedugtam a kulcsot a zárba, és nyitottam az ajtót, amit az alatt az egy hét alatt többször nyitottam ki, mint addig egész életemben. Beléptem és hallottam, ahogy gyorsul a szívverésem, majd azt is, ahogy rohamléptekkel suhanok felfelé a lépcsőn. Még jó, hogy csak a másodikig kell menni – gondoltam. Azon a bizonyos héten megtanultam fél perc alatt felérni a lakásig, és azt hiszem, büszke vagyok rá. Nem vagyok valami gyors, szóval ez a harminc másodperc igazán szép eredmény tőlem. Persze jobb szeretek elidőzni a postaládákon, a kockapadlón, a falhoz támasztott bicikliken, amiken már évek óta nem teker senki, s a falra függesztett művirágokon, amik, ha jó kedvem van, igazinak tűnnek. Talán ezek a cseppet sem valódi virágok hasonlíthatók legjobban ahhoz a szerelemhez, ami azon a hétfői napon ért el engem. Olyan eleven, olyan valódi, olyan sugárzó, DE csak akkor, ha hunyorítasz. Szóval tulajdonképpen annyi köze van az elevenséghez meg az őszinteséghez, mint azoknak a szegre akasztott zöld művirágoknak.

Nem szeretem a zöld színt, vagy nem is tudom. Most, hogy jobban belegondolok, talán mégis… hát legyen. Szeretem a zöld színt. Főleg akkor, amikor kinézek a kocsi ablakán, és hunyorogva fürkészem a fákat. Leginkább pedig akkor szeretem, mikor az orromra ültetem a szemüvegem, s a látásom élessé válik. A zöld olyankor olyan élénk, olyan élettel teli, amilyen sose volt addig, amilyen sose lehet szemüveg nélkül. Legalábbis nekem, de jó érzés azt gondolni, hogy ezt a zöldet csak én látom. Érdekes elidőzni a színeken, és belegondolni, hogy milyen jól meglennénk nélkülük. Gondoljunk csak a fekete-fehér filmekre. Imádom őket, és egy percig se hiányolom belőlük a színeket, hiszen ott vannak, csak épp nem számítanak.

De térjünk vissza a lépcsőházba, s nézzünk meg jól engem, az apró lányt, aki épp elhalad az amúgy baromi ronda művirágok mellett. Még így ziláltan, vizesen is egész összeszedett vagyok, és állíthatom, az is voltam. Tudtam, hogy minden jól történt, vagy inkább azt, hogy minden rendbe fog jönni, számomra bizonyosan. Akkor még nem sejtettem, hogy a mű is képes létező lenni, s a valótlannak tűnő érzelem olyannyira létezik, hogy sehogy se tudok megszabadulni tőle. Tehát így állunk most. Nézem a lépcsőn szaladó lányt, és látom, ahogy levegő után kapkodva nyitja a bejárati ajtót, aztán becsukja előttem, és esküszöm, úgy örülnék, ha nem kellene bemennem vele, ha nem magamat nézném most, de mégis így van, szóval, hogy kicsit tompítsak az érzésen, elmondom, hogy a boldogtalan, szárnyavesztett összeszedettség is hihetetlenül jól áll nekem. Mint általában mindent, ezt is igyekszem bájosan viselni.

Miután becsuktam az ajtót, elsírtam magam, pedig hogy őszinte legyek, nem fájt annyira, mint amennyire akartam, hogy fájjon.

HÉTFŐ

Csak hogy tisztázzuk, elvesztettem a személyi igazolványomat, így a hétfői napomat azzal kezdtem, hogy különféle neveket próbálgattam. A legjobban a Gerda tetszett, úgy tűnik, a nevek olyanok, mint a ruhák, igazán csak a sajátodban érzed jól magad. Szóval nem, én sosem kértem kölcsön ruhát, és nem is adtam senkinek. Olyan érzésem lett volna, mintha az a valaki lennék, akié a rajtam lévő ruha. Néha persze érdemes eljátszani a gondolattal, hogy valaki más nevébe, ruhájába, bőrébe bújik az ember, főleg, ha a sajátunk épp nem tetszik annyira. A helyzetektől azonban semmi nem véd meg. Így hát kezdhettem a napot az én egészen átlagos, szánalmasan unalmas helyzetemben. Persze akivel nem történik semmi, annak az igazolvány elvesztését követő ügyintézés is izgalmas lehet. Szerintem viszont nem az, úgyhogy ezt nem szándékozom elmesélni.

Tehát mondhatjuk, hogy az a hétfő, ahogy oly sok másik, a megszokottól cseppet sem eltérően indult. Napfény, nyújtózás, szemnyitás, kávé, fogmosás, öltözés, indulás. A nem túl hosszúra nyúló hivatali procedúra után azonnal haza indultam, hiszen a héten nem volt más dolgom, mint filmeket nézni, s az erkélyen ülve, kávéval és/vagy borral a kezemben pihenni, legfőképp pedig egyedül lenni, mert olyan igencsak ritkán esik meg velem. Rengeteg barátom van, és már-már többet gondolok rájuk, mint magamra, ezért úgy döntöttem, hogy egy fontos kapcsolaton kell dolgoznom, többet kell lennem magammal… csak magammal. Valójában szeretek egyedül lenni, csak nincs rá lehetőségem, vagy ha lenne, inkább már jó előre szervezek valamit, valakit, hiszen tudom, hogy így nem érhet meglepetés. Nem szeretem a meglepetéseket, s nem úgy vagyok velük, mint a zöld színnel, hosszas gondolkodás után is csak ezt tudom mondani, éppen ezért szoktam mindent megtervezni. Ha megbeszélem a találkozót, akkor nem kapom fel morcosan a fejem, ha kopog valaki, mert tudom, hogy örülni fogok. Persze egy előre be nem jelentett barátnak is éppúgy örülök, de utálom azt a pár pillanatot az őszinte mosoly előtt. No de eltekintve a mit szeretek, mit nem szeretek résztől, különleges hétfő volt ez. Hihetetlenül izgatott voltam attól, hogy végre magamban lehetek, úgy vártam, hogy hazaérjek, mintha bálba készülnék.

– Boltba kellett volna menni – motyogtam félhalkan a lépcsőház bejáratában.

– Ha mész, hoznál nekem ásványvizet? – hangzott a kérdés a résnyire nyitott kerékpártároló ajtaja mögül.

– Tessék? – kérdeztem.

– Láttam, hogy egyedül vagy, és magadban beszélsz, gondoltam, jóban lehetnénk. Illetve nem, inkább arra gondoltam, hogy bolond vagy… Csak viccelek. Egyszerűen hallottam, hogy boltba akarsz menni, én pedig ásványvizet szeretnék venni, de nem mászkálnék, ha nem lenne muszáj – jött a válasz.

Igen, így kezdődött minden. De térjünk vissza nyugodtan a lépcsőház legalsó szintjére.

– Ha megkérlek, kinyitnád az ajtót? Azt sem tudom, ki vagy. (A francért vagyok én mindig olyan udvarias és előzékeny, jobban hangzott volna így: Mi van?)

– Persze, már nyitom is, de örültem volna, ha megismered a hangom, és azonnal megkérdezed, mit keresek itt.

Mikor kinyitotta az ajtót és rám mosolygott, azonnal megismertem, aztán a lábujjamtól a fejem búbjáig futott végig rajtam a bizsergés. Nem szerelem volt, talán csak megijedtem, de annyi biztos, hogy sosem álltunk még ilyen közel egymáshoz, tulajdonképpen még egy árva szót sem váltottunk. Azt sem tudom, hogy köszöntünk-e valaha, igazából nem is lényeges. Életünkben először ott álltunk egymással szemben, méternyi távolságra. Hátrálni kezdtem, elég furcsának tartottam a helyzetet – itt szeretném ismét megjegyezni, hogy rohadtul utálom a meglepetéseket.

– Hova mész?

– Sehova. Miért?

– Hátrébb léptél. Megijesztettelek?

– Nem, csak… nem szeretem a meglepetéseket, és mit is mondhatnék, ez eléggé meglepő most.

– Szóval, ha megkérlek, hoznál nekem ásványvizet?

– Hozok, persze. Azt hiszem.

– Most igen, hozol, vagy azt hiszed?

– Igen, hozok. Csak kicsit megdöbbentem, egyáltalán mit keresel itt?

– Na, erre a kérdésre vártam az elején, de nem tudom miért, mert igazából nem akarok rá válaszolni.

– Jó, nem is kell. Megyek, hozok vizet – mondtam, aztán sarkon fordultam és kiléptem a lépcsőház ajtaján.

Teljesen összezavarodtam, hirtelen eszembe se jutott, hogy vizet otthonról is vihetnék. Arra persze nem gondoltam, hogy mi a frásznak viszek én vizet a srácnak, akivel eddig még sosem beszéltem? Mindenesetre úgy igyekeztem a bolt felé, mintha az életemért rohannék, közben pedig folyamatosan hátratekintgettem. Az ásványvíz kiválasztásával összesen fél órát töltöttem, egyrészt, mert azt sem tudtam, hogy hol vagyok, vagy mit akarok, másrészt, mert az üzlet addig soha fel nem fedezett színben tűnt fel előttem: erőd lett belőle, ahol biztonságban voltam. Hogy mitől védett meg, azt nem tudtam, igazából azt sem voltam képes meghatározni, pontosan mitől félek, de féltem. Aztán kifizettem a nagy nehezen kiválasztott vizet, és visszaindultam. Megint gyorsan, haza akartam már érni, hogy folytatódhasson az előre eltervezett program. Bele akartam ülni a kerti fotelbe, s nevetni akartam azon, hogy megint milyen lehetetlen helyzetbe hozott egy váratlan esemény. Mire ezt végiggondoltam, már vissza is értem a koszos rózsaszín tízemeletes házhoz, ami legalább olyan ronda, mint a lépcsőfordulók falain lógó művirágok. Ezen azonban csak most van időm eltűnődni, hiszen mikor rápillantottam a betonépület falára, Ákos azonnal megszólított.

– Már vártalak. Mi tartott ennyi ideig? – kérdezte, miközben a lábfejével lökött egyet a hatalmas ajtón, hogy jelezze, beenged.

– Irdatlan nagy tömeg volt a boltban, sokat kellett várnom.

– Nem hiszek neked – suttogta, mikor besétáltam az ajtón, amit a kezével tartott.

Most még közelebb voltunk egymáshoz, egy pillanatra hozzáért a testem, ahogy elhaladtam mellette. A vizesüveget szinte észrevétlenül emelte ki a kezemből, közben pedig úgy nézett a szemembe, mintha keresne valamit. Gondolom, azt akarta tudni, miért nem jöttem hamarabb. Eszem ágában sem volt elárulni!

– Nem kell hinned nekem. Megkaptad a vized, ezzel végeztünk is.

– Dehogy végeztünk, kifizetem.

– Nem kell, ez csak egy víz, különben is, sietek – hadartam, s már el is indultam felfelé a lépcsőn.

– Hová? Miért?

– Dolgoznom kell, szóval kellemes napot – válaszoltam, úgy emlékszem, hátra se néztem.

– Ezt sem hiszem el. De kösz, hogy hoztál vizet – kiáltotta utánam.

Ahogy lépdeltem felfelé a lépcsőn, elkezdtem gondolkodni azon, hogy vajon mit keres a kerékpártárolóban, s miért nem megy fel a hetedikre, a saját lakásába, ha vízre van szüksége. Aztán azon tűnődtem, hogy egyáltalán mit is tudok róla.

Azt tudom, hogy ő is itt nőtt fel, akárcsak én, de azt hiszem, az ő szülei még mindig itt laknak, motyogtam magamban.

Az enyémek tavaly kiköltöztek a városból, én viszont maradhattam a régi, imádott lakásban. Mindig is arra vágytam, hogy itt élhessek, hogy ez legyen az ÉN otthonom. Olyan intim viszony alakul ki a lakás és a gyermek közt, ami kevés emberi kapcsolathoz hasonlítható, mindenesetre a legjobb barátságok közé sorolandó. Itt élek most már huszonnégy éve, és a szoba, ahol a szüleim aludtak, most az én hálószobám, a konyha, ahol édesanyám főzte a karácsonyi vacsorákat, most az én konyhám, s abban a kádban nyújtózom el minden este, amiben csecsemőként apám fürdetett. Imádom ezt a helyet, mert itt van minden, ami fontos nekem, itt minden én vagyok, itt mindenhonnan anya és apa néz rám, itt az éjszaka sötétjében egyedül botorkálva is biztonságban vagyok.

– Azt is tudom, hogy örökbe fogadták – folytattam félhangosan a Mit is tudunk Ákosról? listámat. – Azt is, hogy biológiát tanult, kutató akart lenni. Azt hiszem – beszélgettem magammal. – De nem tudom, hogy most mi lehet – mondtam egészen hangosan, miközben kivettem az ásványvizet a hűtőből és dühösen a konyhapultra csaptam.

Annyira elfogott a kíváncsiság, hogy még inni sem tudtam. Sohasem éreztem még ilyet, még nem volt semmi, ami ennyire kíváncsivá tett volna, s az igaz, hogy én nem tudtam sokat Ákosról és a helyzetéről, azzal azonban tisztában voltam, hogy a szomszédasszony mindenről tud, ami a lépcsőházban történik.

Joli néni hetvenéves, de ügyesebben sminkel, mint ahogy én valaha is fogok, és ez nem azért van így, mert neki több ideje van a gyakorlásra. Egyszerűen hihetetlen asszony, ezt bizton állíthatom. Képtelen beletörődni abba, hogy eljárt felette az idő, ezért mindent megtesz, hogy harmincnak tűnjön. Még életemben nem láttam olyan ruhatárat! Aznap is egy szarvasbőr ceruzaszoknya volt rajta, és egy olyan mélyen dekoltált blúz, hogy elszégyelltem magam, amiért óhatatlanul is a dekoltázsát bámultam.

Gyorsan visszatettem a hűtőbe a vizet, és azonnal elindultam Joli nénihez azzal a szándékkal, hogy kiderítem az igazságot, vagy legalábbis megtudok valamit, aminek a legcsekélyebb köze is van hozzá. Ahogy az lenni szokott, a harmadik koppanásra ajtót nyitott.

– Gerda, mi szél hozott?

– Elnézést a zavarásért, de kérdezni szeretnék valamit. Ma belefutottam Ákosba a lépcsőházban, és megkért, hogy hozzak neki vizet. Hoztam is, de nem értem, hogy mi folyik itt, mit keres a kerékpártárolóban?

– Gyere be – suttogta, mintha valami krimiben lennénk, aztán kedvesen megfogta a vállam, sietősen körbetekintett az ajtó előtt, majd behúzott az előszobába. Ülj csak le a kanapéra, hozok egy teát, ez izgalmas mese lesz – kezdte.

Bementem a bejárati ajtóval szemben lévő szobába, és hangtalanul – ahogy szoktam – leültem a bőrkanapéra. Annyira elegáns ez a lakás, most, hogy így visszagondolok, talán ez a csendes, tekintélyt parancsoló környezet nyugtatott meg akkor, hiszen a szívem a torkomban dobogott. A lábammal doboltam a padlón, s akármennyire is akartam, nem tudtam abbahagyni.

– Itt is vagyok aranyom – szállt be Joli néni hangja a szobába, én pedig arra gondoltam közben, hogy ehhez a hölgyhöz, aki ezek között az ízléses bútorok között, ezekben a kihívó ruhákban él, jobban illene egy másik név. A Gizellát választottam, s ahogy felnéztem rá, azonnal megnyugodtam.

– Sokkal jobban állna magának a Gizella név, remélem nem haragszik meg, hogy ezt mondom.

– Ó, érdekes gondolat. De tudod, úgy érezném magam benne, mintha valaki más ruhája lenne rajtam. Mindenki az, aki, és ehhez a neve is hozzátartozik – válaszolta búgó hangon, én pedig elmosolyodtam.

– Igaza van, mintha csak magamat hallanám.

– Szóval, miért is jöttél? Gond van az Ákossal? Bántott, szólt valamit?

– Jaj, dehogyis! Csak mikor beléptem a lépcsőházba, láttam, hogy a kerékpártárolóban ücsörög, aztán arra kért, hogy hozzak neki vizet. Tetszik tudni, hogy mi történt vele?

Úgy vélem, bátran állíthatjuk, hogy Joli néni mindent tud. A lakásának ezer szeme és füle van, nincs olyan információ, ami rajta nem folyik keresztül.

– Persze hogy tudom. Kitették.

– Kitették? Kik?

– Hát a szülei – mondta, aztán nagyot kortyolt a forró teából, elképzelni is nehéz, hogy tudta lenyelni.

– De miért? Ezt nem értem.

– Kábítószeres. Állítólag nekirontott az apjának, aztán kidobta a számítógépet az ablakon.

Nem tudtam megszólalni, pedig nagyon akartam, de egyetlen hang se jött ki a torkomon.

– De azt is mondták, hogy elmebeteg. Vigyázni kell az ilyennel, nem tudhatják, milyen volt az a család, ahonnan jött. Azt szokták mondani, hogy a traumák, amik csecsemőkorban érnek minket, azok hatnak ki leginkább a felnőttkori tetteinkre.

– Értem – mondtam elhaló hangon, pedig komolyan, egyáltalán nem értettem. Nem is hittem el.

– Veszélyes fiú az, kerüld el jó messzire Gerdám.

– Úgy lesz – feleltem, miközben ráültettem a csészét az alátétre, aztán felálltam, s megköszöntem a teát, amibe bele se ittam, valamint az információt, amiért valójában mentem.

– Gyere máskor is, tudod, hogy itt mindig otthon vagy – mondta Joli néni, de mire a mondat végére ért, már csukva volt az ajtó.

Ismételten elrohantam. Aznap már nem először történt meg velem, hogy sietősre vettem a tempót. Visszaléptem a lakásomba, és igyekeztem nem gondolni mindarra, amit az imént hallottam. Ebédet melegítettem, ettem, aztán kávét főztem, de tekintve, hogy öt óra volt, meggondoltam magam, s kiemeltem a bort a hűtőből. Jót is fog ez most tenni – gondoltam magamban, aztán, akármennyire is igyekeztem tenni ellene, Ákosra gondoltam. Nem értettem, hogy történhetett ilyen pár lépésre az én életemtől, a lépcsőházban, ahol felnőttem. Persze keringtek itt érdekes történetek, például baltával a családját kergető apáról, csak hogy mást ne is említsek. Szóval nem egy szokványos lépcsőház ez, de még így is elég hihetetlennek tűnt mindaz, amit Joli néni mondott. Kortyoltam párat a borból, aztán dühös lettem, és azon tűnődtem, hogy milyen szülő képes kitenni a gyerekét az otthonából. Akármi is történjék, még ha örökbe fogadták is, az ő gyerekük – jelentettem ki félhangosan, mintha meg akarnék győzni valakit. Olyan mérges lettem, hogy minden porcikám beleremegett. Szép lassan elkezdtem sajnálni Ákost, a következő pillanatban pedig azon kaptam magam, hogy a borral teli pohárral a kezemben zárom az ajtót és megyek le a tárolóhoz. Nem tudom, miért tettem. Persze senki nem volt ott, úgyhogy mihelyt feleszméltem, el is indultam felfelé, ám amint a másodikra értem, becsapódott a lépcsőház ajtaja. Visszafordultam. Tulajdonképpen nem is tudom, mit gondoltam…

– Te jó ég! Mi történt veled? – kérdeztem, mikor megláttam Ákost. A szájából ömlött a vér, s látszott, hogy nehezére esik egy helyben megállni. Túloztam, bár nem vagyok biztos benne. Egyik percben gyomorfájdítóan vörös volt az ajka, a másikban meg fehér, akár az első hó, aminél semmi sem szépít jobban anyám szerint.

Letettem a poharat, átkaroltam, és óvatosan leültettem a fal mellé, a legalsó lépcsőfokra, majd jó néhányszor megismételtem a kérdést:

– Mi történt veled?

– Semmi.

– Most hülyének nézel?

– Nem, de azt hiszem, ennél nem lehet nyilvánvalóbb.

– Jó, igazad van, de te hogy reagáltál volna az én helyemben?

– Nem tudom.

– Nem hiszem el – suttogtam, aztán a kezébe adtam a borospoharat, segítettem neki felállni és elindulni felfelé a lépcsőn.

– Most ezzel mit akarsz?

– Na ez se lehetne nyilvánvalóbb. Felmegyünk hozzám, ki kell tisztítani a sebed, a poharat pedig nem akarom itt hagyni. Szóval gyerünk, örülnék, ha segítenél, nem tudlak felcipelni.

– Köszönöm – súgta, s közben megint a szemembe nézett.

Ahogy a másodikra értünk, éreztem, hogy Joli néni a kukucskálón keresztül ránk tapasztotta a szemét, s tudtam, hogy visszavonhatatlanul bajba keveredtem.

– Kérsz egy pohár bort? – kérdeztem udvariasan, miután lemostam minden vért Ákos arcáról, azzal azonban egy percig se törődtem, hogy a ruhazsebkendő mindvégig makulátlanul tiszta maradt.

– Igen, azt hiszem. Köszönöm, hogy ilyen kedves vagy.

– Szívesen – válaszoltam, miközben leraktam elé a poharat, aztán azonnal hátrébb léptem.

– Félsz tőlem?

– Nem tudom. Nem tudom. Hallottam ezt-azt.

– Na igen, itt a falnak is füle van.

– Szóval igaz?

– Egy része biztosan, de ne kelljen most erről beszélnem.

– De, kénytelen leszel.

– Hát jó, mit tudsz?

– Csupa olyasmit, amit nem akartam tudni, amit nem kellene tudnom. Tudod mit, hagyjuk a francba az egészet! Idd meg a bort, aztán menj el!

– Hová? Hiszen tudod...

– Igen, és sajnálom is, de nem akarok belekeveredni.

– Pedig már megtörtént.

– Nem. Segítettem, de ennyi. Végeztünk!

– A víznél is ezt gondoltad. De mindegy. Gondolj, amit akarsz – mondta dühösen, és elindult az ajtó felé.

– Azt gondolom, hogy drogos vagy, és összevertek, mert nem tudsz fizetni, vagy mit tudom én, nem is akarom tudni!

Visszanézett még rám az ajtóból, aztán becsukta maga mögött, és én azt hittem, ezzel végeztünk is, ám néhány óra múlva kopogtak.

Joli néni volt az, s csak azért jött, hogy tudassa, két rendőr ment fel Ákos szüleihez.

– Biztos megint megfenyegette őket, ne segíts neki angyalom, vigyázni kell vele – mondta megint úgy, mintha valamiféle krimi egyik szereplője lenne, már csak egy füzetke és a cigaretta hiányzott a kezéből.

Két óra elteltével az erkélyen ülve nyugtáztam, hogy a hétfőnek ezennel vége, hát elkezdtem tervezni a keddet. A hm, holnap végre tényleg egyedül leszek és jót nevetek ezen a szarságon résznél megpillantottam Ákost. A lépcsőház előtt állt és sírt. Őszintén szólva tudtam, hogy nem kellene, de készítettem egy szendvicset, és lementem hozzá.

– Szia – köszöntem félve, de azonnal mosolyogni kezdett, amivel megnyugtatott.

– Te hihetetlenül kedves vagy.

– És meggondolatlanul cselekszem, de ezt most hagyjuk.

– Valóban így van. Leülünk?

– Ide? – kérdeztem félreérthetetlen undorral.

– Én napok óta itt alszom, nem olyan rossz, mint amilyennek gondolod.

– Értem – mondtam nevetve, de természetesen megint nem értettem semmit. Se azt, hogy miért alszik ott, se azt, hogy miért ülünk le, se azt, hogy miért mentem le hozzá. De le akartam ülni, valamiért vele akartam lenni, s nem vagyok benne egészen biztos, hogy egyszerűen csak sajnáltam.

– Látod, egész kényelmes.

– Nem, nem az. De miért is alszol te itt?

– A szüleim kiraktak a lakásból. És mielőtt azt kérdeznéd, miért, elmondom, hogy nem vagyok drogos. Kipróbáltam pár dolgot, de nem vagyok függő, legalábbis azt hiszem. Viszont bajba keveredtem, mert azok, akik árulnak, nem túl szívélyes emberek.

– Ezt sejtettem.

– Szóval túl vagyok pár igen szar héten, és összevesztem a szüleimmel, amiért nem segítettek nekem. Persze igazuk van.

– Nekem most már fel kellene mennem – zártam rövidre az épphogy elkezdett történetet.

– Jól van, menj nyugodtan.

Megtámaszkodtam a hideg és szerintem koszos padlón, aztán eltoltam magam a földtől, ami zavaróan igazinak tűnő fűágyként süppedt be alattam. Lassan tápászkodtam fel, akárcsak egy vénasszony, Ákos pedig segítségképpen felém nyújtotta a kezét. Az ujjaimat belefúrtam a tenyerébe, s felhúztam magam. Akkor voltunk a legközelebb egymáshoz.

– Köszönök mindent – suttogta, majd óvatosan megsimította az arcom, aztán a nyakamra csúsztatta a kezét. Tudtam, hogy meg fog csókolni, de úgy megilletődtem, hogy meg sem mozdult a nyelvem.

– Ne haragudj – szabadkozott.

– Nem, nem haragszom, csak megint meglepődtem.

Percekig csókolóztunk, bizonyára akkor lettem szerelmes, azt hiszem, ő is. Mikor pedig abbahagytuk, úgy álltunk egymással szemben, mint két gyerek, akik életükben először csináltak ilyet, ezért fel sem fogták, hogy pontosan mi történt.

Felrohantam a lépcsőn, aznap utoljára.

– SZ –

Az erkélyen ülve mindig olyan érzésem van, mintha enyém lenne a világ egy szelete, szóval, hogy megtudjuk, mit is szeretek még, hát ezt. Jó itt lenni, főleg egyedül. S most így vagyunk: csak én, a fotel, a bor és a napfény, ami kedvesen simogat ahelyett, hogy megégetné sápadt bőrömet. Egész szokatlan érzés kerít hatalmába, talán még mindig szerelmes vagyok. De hogyan? Még magam sem értem, pedig nincs más, aki érthetné, senki nem tudja, senki nem látta, még én sem.

Ákos mellesleg roppant jóképű. Érdekes módon ez sosem tűnt fel, tulajdonképpen meg se néztem úgy igazán mindaddig, amíg nem történt vele valami említésre méltó. És történt, szóval úgy állunk, hogy képes vagyok most is belefeledkezni arcának részleteibe, pedig azon a héten egyáltalán nem volt elragadó, mégis akkor szerettem bele. Szürke a szeme, akárcsak az enyém, és ijesztően beesett az arca, valamiért mégis élettel teli, kusza fogai észrevehetetlenül bújnak meg a szájában, annyira sosem mosolyog, hogy igazán látni lehessen őket, így inkább csak arra tudok hagyatkozni, amit a nyelvemmel éreztem. Próbálom felidézni annak puhaságát, ahogy az arcát az enyémre szorította, de nem emlékszem, milyen is volt. A csókja viszont úgy él bennem, mintha még most is tartana, összegyűlik a nyál a számban, talán csak az emléktől, talán azért, mert jó volt. Mindenesetre még a koszos padlón elhagyatottan ülve, könnyes szemmel is olyan vonzó volt, amilyennek még sosem láttam azelőtt. Biztosan azért, mert nem akartam látni.

Annyi mindent igyekszem elkerülni, példának okáért sosem nézek rá egy elpusztult állatra, figyelmen kívül hagyom a háborúkat, a megcsalást, a gyilkosságot, a válást, a családon belüli erőszakot, tulajdonképpen mindent, amiről nem akarok tudomást venni. Olyan ez, mint mikor a táskámban kutatok ahelyett, hogy belepillantanék – sok helyzetben inkább vak maradok. Azt ugyan nem tudom, hogy ez helyes-e, de így van, s úgy hiszem, nem akarok rajta változtatni. Az olyan lenne, mintha felvenném Gizi, akarom mondani Joli néni egyik tűzpiros, szinte köldökig kivágott ruháját és pletykálni kezdenék az ötödiken lakó, információra éhes nőkkel. Elég nevetségesen néznék ki. Szinte úgy, mint mikor a kabátommal a fejem felett rohantam az esőben, vagy ahogy borospohárral a kezemben sétálgattam a lépcsőházban. Tulajdonképpen a két utóbbi sem vall rám.

A könyv mágikus eszköz. Az író a bűvész, a toll pedig a varázspálca. A jó „bűvész” magán tudja tartani a figyelmet, és az olvasó reméli, hogy még sokáig a bűvkörében maradhat.

A 2012-ben alapított Álomgyár Kiadó ezeket a bűvészeket keresi. Azokat, akik fantáziájukkal olyan helyekre merészkednek, ahová mások nem képesek. Akik le merik írni, amit a többiek nem, és ezt világgá is akarják kürtölni.

Az Álomgyár írókat keres, nekik segít írásaik könyvvé formálásában, kiadásában, terjesztésében.

Bárki jelentkezhet kéziratával, és együtt megtaláljuk az utat, amely a könyvespolcokhoz vezet!

konyvetirok@alomgyar.hu