Copyright © Vajda Emese

Hungarian edition © Ábránd könyvek

Minden jog fenntartva!

Borító: Kiss Nikolett

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektor: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Ábránd Könyvek, Budapest, 2016

www.abrandkonyvek.hu

ISBN: 978-615-5596-96-4

1

Az ajtó hangos nyikorgással adta meg magát, amint a kemény vas beszakította a zárat. A néma csönd futótűzként égette körbe a helyiséget; valami elnyelte a város moraját, az autók kipufogógázának érdes szagát, az alkony reszkető szelét, mindent. A hirtelen sötétség csontig feszült, a raktárépület keskeny ablakain megcsillant a hold fénye, de az ezüstös csillogás halovány ködfátyolként takarta el a valóságot. Mintha az egész terem a végtelen ürességbe nyitott volna ajtót.

Ahogy Peter belépett, megfeszültek az izmai. Valami elsuhant mögötte, amitől végigkúszott gerincén a jeges félelem. Koncentrálni próbált, de a saját szívdobbanása minden lüktetéssel megzavarta. Vett egy nagy levegőt, s lenyelve a torkában lévő gombócot, beljebb kényszerítette lábait. Gyere csak… – suttogta, de hang nem tört fel a torkán, csupán a tüdejéből kiszökött levegő.

Már volt ilyen helyzetben, nem is egyszer. Tizenhét éves kora ellenére jól ismerte a lehetséges kimeneteleket és a szabályokat, amiket követnie kell. Viszont a tapasztalat még nem segített az egekig kúszott vérnyomásán, az egyenetlen szívverésén, és a meg-megrezdülő végtagjain. Ezért is tetszett neki ez annyira, hiszen minden egyes alkalom megmagyarázhatatlanul új volt és izgalmas.

Idegességében hátrasimította az alig pár centis, élénkvörös haját, majd, bármennyire is látni szerette volna a jelenlegi ellenséget, mégis behunyta a szemeit, ebben a helyzetben úgysem veszi hasznát a látásnak.

Fejében már fel voltak jegyezve az aranyszabályok: a lélek szemmel láthatatlan, nem tud beszélni, sem kapcsolatot létesíteni élőlénnyel. Legalábbis Peter főnöke szerint, ő viszont egyre jobban kételkedett ebben.

Hirtelen valami a vállához csapódott. Hideg volt, de nem olyan, mint mikor a fagyasztóban kutatunk kétszersült után; ez a hidegség nem a bőrt támadta meg, hanem az agyat, s mint az elektromosság, úgy cikázott át a testén. A menekülés ösztöne ilyenkor a legerősebb, viszont a fiú, legyőzve a késztetést, még beljebb lépett. Vett egy nyugodt, mély levegőt, kezében már egy tőrt szorongatott, mintha az élete múlna rajta. Érezte, ahogy lassan kiűzi az illúziót az elméjéből, és újult erőre kap.

Mozgást észlelt egészen a háta mögül, akár egy kósza szellő, úgy simította meg a hátára tapadt bőrkabátot a lélek jelenléte. Gyorsan megfordult, s még mindig csukott szemmel eldobta a kést, mely végigszántva a levegőt, célba talált. Az erő, amit ezzel keltett, szilánkosra törte a fojtogató csendet, a sikoly megtámadta a dobhártyáját, majd egy pillanat alatt szélként suhant tovább. Amint kinyitotta a szemét, az illúzió apró szilánkokra tört: az éjjeli lámpák és a hold fénye hosszú sávokban szakította át a sötétséget, és lassan a kinti zajok is kellemes bizsergést okoztak Peter hallójárataiban. Bár nem látott semmi különlegeset a körülötte hullámzó levegőben, mégis tudta, merre kell mennie, így oldalra lépve kettőt, erőltetetten kinyújtotta a kezét. Minél közelebb kerültek a lélekhez az ujjai, annál jobban érzékelte a jeges erőt, ami lüktetve erősödött, majd egy pillanat alatt átváltott forróságba, érezte, hogy az ujjai szikráznak, a megfoghatatlan dolog megragadja, végigfeszül minden idegszálán, majd hirtelen semmivé lesz. Nem volt küzdés, további borzalom, csupán egy megkönnyebbült sóhaj. Peter úgy nevezte ezt, hogy gyógyítás, hiszen a sóhajjal együtt a lelkek megkapják azt, amire a legjobban vágytak a több száz év alatt: a szabadságot.

Ahogy meghallotta a saját lélegzetvételét, az összes feszültség kiáramlott a testéből.

Mosolyogva lépett ki az épületből, és egyből a telefonjáért nyúlt, hogy értesítse Tonyt. Tárcsázta a számot, majd várta, hogy szokás szerint a harmadik csöngés után meghallja a főnöke rekedt hangját.

– Siker? – kérdezte azonnal a férfi, köszönés nélkül. Tony szerint bármely töltelékszóval vagy felesleges mondattal időt veszít az ember, ezért kötelezte a neki dolgozókat, hogy hanyagolják ezeket. Bár még csak az ötvenes évei elején járt, máris olyan rigolyái voltak, amit Peter nehezen viselt el.

– Volt-nincs lélek. Már az égtengerparton lógatja nem létező lábait – válaszolta a fiú vidáman. Mindig feldobta, ha sikerült megoldania egy munkát, hiszen minden egyes elvégzett feladat egy megmentett lelket jelentett. Fiatalos lendülettel ugrotta át a kordont, ami az épületet körbevette.

– Remek. Akkor ideje tanulnod a holnapi vizsgára – az utolsó mondat úgy szívta ki Peter erejét, mintha végigfutotta volna a maratont. Halkan felmordult.  – Kösz, hogy emlékeztetsz rá – mondta ki hangosan a sok elhallgatott káromkodás mellett, de Tony már bontotta a vonalat. Peter becsúsztatta a mobilt a farmerzsebébe, és kevésbé lendületesebben folytatta az útját.

Otthon még nagyobb csapás várta. Az anyja állt az előszobában összefont karokkal, felvont szemöldökkel. A negyvenes nő most leginkább egy kitörni készülő vulkánra hasonlított vörös hajzuhatagával és az élénkzöld szemével. Peternek az a benyomása támadt, hogy biztos egy hullát találtak a szobájában, vagy megint elfelejtette kikapcsolni a gépét, és az túlmelegedve tűzvészt okozott. Akaratlanul körbepislogott a falambériás hallban, de szerencsére nem látott változást. Még mindig az anyját figyelve vette le a cipőjét, ami sikeresen beázott a kellemetlen őszi időjárásban. Persze az is közrejátszott a dologban, hogy Peter szívesen ugrott bele mindenféle út menti tócsába, hogy meglássa, a sokat reklámozott vízálló cipő tényleg olyan jó-e. Ma kiderült, hogy vagy a reklámok hazudnak, vagy csak az ő példánya volt hibás. Esetleg a tócsa volt a kelleténél vizesebb.

– Mit tettem? – törte meg a csöndet, amikor már nem tudott mit levenni magáról.

– Hol voltál? – kérdezett vissza a nő, az enyhülés legkisebb csíráját sem mutatva.

– Tony megkért, hogy… – kezdett bele, de abban a pillanatban el is harapta a mondatot. Az anyja szemöldöke már a homloka közepéig felkúszott, ajkai pedig vékony vonalba húzódtak össze. Bár ő semmit sem tudott Peter képességeiről és Tony szerepéről, mégis szívből utálta a férfit. – Illetve Scarlett segített a matekban. Kicsit elhúzódott, mert még mindig nem érzek vonzalmat a háromszögek iránt – ahogy kimondta a szavakat, elöntötte a lelkiismeret-furdalás. A hazudozás nem szerepelt a fő tevékenységei között, viszont az ő hibájából utálta az anyja Tonyt. Eleinte, amikor a barátaival ellógtak egy-egy óráról, Peter mindig Tonyra fogta a dolgot, hogy neki kellett segíteni valami iskolai dologban. Amikor kiderült az igazság, hogy tanulás helyett inkább az iskola melletti presszóban csocsóztak a fiatalok, már meg is volt pecsételve ez a név.

Viszont látszott, hogy az anyja az alibi hatására megnyugszik, és egy mosoly rajzolódik ki az arcára.

– Ez a Scarlett egy igazi angyal! Egyszer bemutathatnád – enyhült meg a tekintete, majd visszatért a konyhába, a koszos edényekhez. Peter megkönnyebbülten felsóhajtott, magában megmosolyogva az utolsó mondatot. Ő szívesen bemutatná a lányt, bár felesleges lenne. Már el is képzelte a párbeszédet, ahogy megpróbálja meggyőzni a családot, hogy a seszínű levegő, ami ugyanolyan, mint a többi szobában lévő oxigénhalmaz, nem más, mint Scarlett, és nem gond, ha nem látják. Hiszen ő egy lélek.

Pár hónapja történt az egész. Peter szüleinek az a vágya, hogy a fiuk orvos legyen, csakúgy, mint az apja, a nagyapja, és minden férfi, amíg vissza lehet vezetni a családfájukat. Így, szülői nyomás hatására olyan gimnáziumba jelentkezett, ahol az ötödik évben felkészítik a magas ponthatárok teljesítésére, és betekintést engednek egy orvostanhallgató tanulmányaiba. Persze a fiú, ahogy kinőtt a „szülői vélemény az elsődleges”-korszakból, valahogy az érdeklődése a vérről és az emberi szövetekről áttért a motorokhoz és a szórakozáshoz. Lüktetett valami benne, egy belső hang, ami egyértelműen másfelé húzta. Az apja volt az, aki ezt a hangot egy pillanat alatt gúzsba kötötte. Kijelentette, hogy ha bekerül az egyetemre, különköltözhet, és motort is kap. Melyik fiatalnak nem tetszett volna ez az opció, a teljes szabadság ígérete? Így hát beletörődött, hogy orvos lesz. Nem bánta, hiszen máshoz sem értett igazán, egyedül a sportok érdekelték még, de jól tudta, hogy abból sosem tud majd megélni, így maradt az ízületeknél és a vesebetegségnél.

Egy éve fedezte fel, hogy furcsa dolgokat érzékel. Olyanokat, amiket nem lehet se látni, se hallani, még ízlelni sem. Olyan, mint a déjà vu: nem tudod megmagyarázni. Ha bekapsz egy rágót, az vagy édes, vagy mentolos, esetleg savanykás ízű. A másik el tudja képzelni, ha ő is eszik egyet, és a tapasztalat miatt sokáig az emlékezetébe vésődik, hogy az a rágó mégis milyen. Na, ezt a dolgot nem lehet ilyen egyszerűen megmutatni. Van, aki képes érzékelni, és van, aki nem. A többség nem…

Julie hanyatt feküdt Peter ágyán, s mikor meghallotta az ajtó nyikorgását, eldobva a füzetet, visszaugrott a saját ágyára, mintha mindvégig ott pihent volna. Peter egy ideig gondolkozott azon, hogy leteremtse-e az alig 11 éves húgát, amiért a holmija közt turkált, de végül csöndben lehajolt a szétlapozott füzetért. A lapokon képek voltak, illetve rajzok, amiket Peter skiccelt fel az unalmas pillanataiban. Ami közös volt bennük, hogy mind egy személyről készültek, egy lélekről.

Az alapok még mindig kitörölhetetlenül villogtak az agyában, de mégis, Scarlett egy pillanat alatt kettészelte a merev szabályokat. Egy hete történt, hogy pont, amikor meggyógyított egy lelket, megpillantotta a lányt. Csupán pár másodpercig érzékelte a halvány körvonalait, de ennyi idő épp elég volt, hogy az elméjébe égjen. Pedig egyik léleknek sincs alakja, ez volt az első szabály, amit tanítottak neki.

Akkor mégis hogy pillanthatta meg a göndör haját, a hosszú ruháját, a mosolyát? És a legfontosabb: mégis miért lélek? Egy 500 évvel ezelőtt bevezetett kínzási módszer szerint a tömeggyilkosokat nem elég kivégezni, hanem a Földhöz kell „láncolni” a lelküket, hogy az ítéletük az örök magány legyen. Egy fiatal lány mégis mit képes tenni, amivel ilyen sorsban részesítik?

Viszont Tony, mikor a fiú érdeklődött egy Scarlett nevezetű lélekről, kitérő válaszokat adott, és valahogy a tökéletes „főnök” álcája megbomlott arra az időre. Peter nem szerette, ha titkolóznak előtte, Scarlett neve pedig hatalmas csöndeket eredményezett a beszélgetésekben. Bár nem emlékszik, hogy a lány mondta volna, de mégis tudta, hogy egykoron így hívták.

– Miért nem rajzolsz szemeket az arcára? – zökkentette ki Julie a gondolataiból.

Peter hirtelen azt sem tudta, mit feleljen.

– Mert nem tudom, milyen az arca – válaszolta őszintén, belelapozva a füzetbe. Legalább tíz változatot lefirkantott már, de egyik sem hasonlított arra a képre, ami az emlékezetébe vésődött.

– Álmodban láttad? – érdeklődött Julie, és óvatosan a bátyja ágyára ült.

– Valahogy úgy – mosolyodott el Peter, ahogy ismét az egyik rajzra pillantott.

Az előkészítő elég unalmasan telt, egyedül az első fél óra tartogatott meglepetéseket, az is csupán azért, mert olyan kérdések voltak a tesztben, amiket Peter hírből sem ismert. Okostelefonját babrálva próbálta megfejteni az idegen szavak tucatjának jelentését, de volt olyan, amit még a Tikipédia sem ismert. Mikor a szigorú, vastag keretes szemüveget viselő tanár a fiú lapjáért nyúlt, Peter lelki szemei előtt szertefoszlott az álom, hogy az 1000 köbcentis, mélyfekete MBW motorján fog száguldozni a szitáló esőben. Nem is tudta, miért éppen szitáló esőben képzelte el eme idilli képet, de valahogy az épp lecsapó villámokkal és a sötét, veszélyt sugalló felhőkkel még jobban nézett ki az összhatás.

Rádőlt a padra, és miközben a kinti napsütéssel nézett farkasszemet, megcsörrent a telefonja. Mivel általában nem sokan hívták, nem szokta lehalkítani a mobilját, így meglepetésében, ahogy előkapta a zsebéből, elejtette, egyenesen a pókerarcú tanár elé. A telefon nem adta meg magát. Peter már attól félt, hogy a férfi egyszerűen rálép, és addig ugrál rajta, amíg atomokra nem hullik. Ha nem az ő telefonja lenne, nevetett volna, de ez így korántsem volt vicces a jelenet. A tanár megvárta, amíg a csengés abbamarad, majd mogorván visszafordult a táblához.

Tony volt az. Épp ahogy lehalkította, kapott egy SMS-t: „Sürgős. Cassa kint vár a kapuban.”

Ismét kinézett az ablakon, és tényleg ott volt a lány, talpig bőrben, egy motoron. Peternek felcsillant a szeme, és fél perc alatt már lent is volt. Cassa elengedett egy mosolyt, amikor végignézett a srác uniformisán, majd maga mögé mutatott, hogy üljön fel. Bukósisakot viselt, ami pont eltakarta a rövid, sötétlilára festett haját, viszont a bőrruha kihangsúlyozta az alakját.

– Vezethetek én? – kapta el Peter a felé dobott bukót, mire a lány felnevetett. Idősebb volt Peternél, bár a vékony testalkata és az átlagtól nagyobb szemei miatt senki sem tudta tökéletesen megsaccolni a tényleges korát, Cassa meg nem kötötte az orrukra.

– Van egyáltalán jogsid?

Most Peteren volt a sor, hogy megeresszen egy vigyort.

– Meglepődnél.

– Alapból csupa meglepetés vagy – kapta el hirtelen a srác csuklóját.

Mindig is érdekelte a fiú, persze nem úgy, ahogy Peter szerette volna. Valamit tudott, amit más nem, legalábbis Tony ezt mondta az osztag tagjainak. Képes volt gyógyítani. Erre Peter csak annyit reagált, hogy úgyis orvosnak készül, de persze ő is tudta, hogy itt a gyógyítás nem a testre vonatkozik, hanem a lélekre.

– Akkor vezethetek én? – kérdezte Peter reménykedve, bár főleg azért szólalt meg, mert kezdett kínossá válni, ahogy a lány az ujjaira fordítva a figyelmét, teljesen elbambult.

– Majd talán legközelebb – engedte el, és beindította a motort. Még időben pattant fel a fiú, ha egy kicsit tovább tétovázik, hátraesve csókolhatta volna meg az anyaföldet.

– Szóval… – nyugtázta a helyzetet Peter, miközben a kezében lévő penge acél része az aszfaltra hullott, és szilánkokra tört. Cassa nem messze volt tőle, fél térdre ereszkedve, egy puskával a kezében figyelt. Tony épp támadásba lendült egy hosszú, szamurájkardszerű pengével. Sokszor eljött ő is a helyszínre, nem olyasfajta főnök volt, aki hagyja, hogy az alatta lévők takarítsák el az összes mocskot. – Ez egy különleges lélek.

– Mozdulj már! – kiáltott rá Cassa, és lőtt. A mély, erőteljes hang, amit a fegyver adott ki, hirtelen magas frekvenciájú sikítássá vált, míg a levegőben lévő nyomás hátralökte a lányt, egyenesen az épület egyik romos falához. Cassa felhördült, ahogy a vállával tompította az esést, de intett a többieknek, hogy ne vele foglalkozzanak. Tony ordított valamit, de Peter nem hallotta, a füle csengett, és azt hitte, rosszul lát. Vagy éppen túl jól.

Az eddigi feladatai során mindig ugyanazt a sémát követte: behunyta a szemét, koncentrált, megérezte, hol van a lélek, a pengével megállította, majd hozzáérve megszabadította a fájdalmától, a sikolytól. Jött a sóhaj, a kellemes bizsergés, és már vége is volt. De most…

Le sem kellett hunynia a szemét, ott állt előtte egy alak, négy lábbal, fekete szőrrel, sárga szemekkel, s körülötte a levegő szinte izzott. Az élek elhalványultak, így olyannak tűnt, mintha az egész füst lenne, egyedül az a tipikus mandulaszem világított fényesen. A macska árnya teljesen felismerhető volt, s ilyennel még sosem találkozott a fiú.

Zavarában előrelendült, hogy a hagyományos módon fejezze be a munkát, viszont a lélek gyorsabb volt; egy pillanat alatt előtte termett, s mancsával felé kapott. Peter fájdalmat érzett a kezében, pedig a macska végtagja fél méterrel a fiú karja előtt megállt, csak a füst érte el a karját.

A csapásnak köszönhetően a tőr kirepült a kezéből, viszont Peter ezt észre sem vette, minduntalan a csuklóját nézte, amiből vékony csíkokban buggyant elő az élénkvörös vér. Macskakarmolás.

Gyorsan hátraugrott, hogy minél messzebbre kerüljön a lélektől, viszont fogalma sem volt, mit kellene tennie.

A macska teste körül a füst egyre nagyobb lett, mintha maga az állat vált volna hatalmasabbá, egészen oroszlánméretűvé. A szürkés lángnyelvek eltorzították az alakját, a sárga szempár a szívdobbanással egy ütemre lüktetett.

– Tony! – kiáltotta a fiú, vadul keresve a főnökét segítségért. A vér megfagyott az ereiben, amikor meglátta a férfit, ahogy a karddal oldalba támadja a lelket, s a lökés őt is a falnak kényszeríti.

A macska visszafordult hozzá, leszegve a fejét, támadásra készen. Morgása nem hasonlított egy állatéra sem, mintha egyenesen a sírból jött volna. Peter oldalra pillantott, viszont a félbetört pengéjén kívül, ami mellette feküdt a földön, nem látott semmi használhatót. Az építkezésen lévő gerendák és téglák pedig mit sem érnek egy lélekkel szemben.

Az állat előrelendült, karmai megközelítették a 15 centimétert. Peter az utolsó pillanatba oldalra ugrott, s a másik tőrért futott, amit a lélek kiütött a kezéből. Épp időben kapta fel, ahogy megfordult, a macska már szinte felette volt, és épphogy ki tudta kerülni a támadását. Megpördült, és oldalba szúrta a késsel, hogy lelassítsa.

Tudta, hogy a penge nem képes megölni a lelket, de legalább mozdulatlanná teszi egy kis ideig, amíg meg nem szabadítja Peter a „láncaitól”. Viszont az alapszabályok ismét csődöt mondtak: amikor a tőr kettéhasította a szürke füstöt, a fiú egy sikolyt hallott, majd egy lökéshullámot érzett, mely végighúzta az aszfalton. A feje lüktetett, ahogy gyorsan felpattant, de nem merte megkockáztatni, hogy a lélek rávetődjön, és szétmarcangolja. Jól sejtette, hiszen ahogy két lábra állt, a lélek a hátába vájta a karmait, végigszántva a kabátját és a bőrét. Felüvöltött, s kezét hátrakapva pördült meg, ismét fegyver nélkül. Mellette feküdt Tony, akinek remegtek az izmai, de nem bírt felállni, Cassa pedig meg sem mozdult.

Peter összeszedte minden erejét, és a tőrrel még egy támadást indított a lélek ellen. Mielőtt a lökés elérte volna, a macska fejére rakta a kezét, ahol a hatalmasra nőtt mandulaszemek voltak, és erősen koncentrált. Most vagy soha, gondolta, az érintése csak nem hagyja cserben, és kiűzi a lelket az állatból. A macska elterült, viszont a mellső végtagjával hátralökte a fiút. Szemei ijedten húzódtak össze, szőre felborzolódott, de még nem támadt. Peter a hátára esett, de a fájdalmat meg sem érezte a kétségbeeséstől. Csupán az visszhangzott a fejében, hogy nem sikerült, nem tudja meggyógyítani, túl erős a lélek, és mind meghalnak.

– Hunyd be a szemed – hallott egy, a helyzethez képest nyugodt hangot, amitől összerezzent, de senkit se látott maga körül.

– Már próbáltam, de… – ült fel, és látta, hogy az állat egyre nagyobbá válik, s aránytalanul megnyúlnak a lábai és azokon a karmok. – Basszus! Meg fogok halni.

– Ne az állatra koncentrálj! – adta ki a parancsot a hang, amit már felismert a fiú. Scarlett volt az, ismét. – Érezd a lelket! – ahogy Peter oldalra pillantott, meglátta a lányt. Ragyogott körülötte a levegő, haja hosszú volt, göndör, ruhája tépett, régies. Ami a fényben is tisztán kivehető volt, az a tekintete. Mogyoróbarna szemei mosolyogtak, ahogy a fiúra nézett.

Peter bólintott, és a félig törött pengéért nyúlt, ami nem messze feküdt tőle. A macska legyőzte félelmét, s erős fújással közeledett a fiúhoz. Hirtelen a penge hiányzó acélrésze felragyogott, s ez újabb esélyt adott Peternek. Behunyta a szemét, és kényszerítette minden idegszálát, hogy ne a füstre koncentráljon, hanem arra, amit a szürkeség próbál eltitkolni előle.

Hallotta a macska morgását, ahogy előrelendült. Hallotta a karmának csikorgását az aszfalton, és a szelet, amit az ugrással keltett. Lelki szemei előtt látta, ahogy a macska csupán egy suhintással fel tudná metszeni a torkát, de vett egy mély levegőt, és nem mozdult. Az állat visítása egészen a füle mellől jött, viszont a lelket nem onnan érzékelte.

Egyből rájött, hol hibázott: a szemének hitt, nem pedig a hatodik érzékének. Alulról szúrt, a penge széthasította a ködöt, megállásra kényszerítve a teremtményt. Peter ellökte magát a faltól, s csak remélni tudta, hogy jó irányba kap a kezével. Minden egyes centivel, ahogy beljebb került a ködbe, érezte a taszító erőt, az egyre kibírhatatlanabbá váló sikolyt, a félelmet. Nagy kő esett le a szívéről, amikor ujjai között megérezte a bunda melegségét. Bár fizikailag fájt megérintenie, mégis körülfonta karjaival az állatot, még a lökéshullám előtt. A sikoly elérte tetőfokát, a körülötte izzó levegő szinte égette Peter bőrét, majd, akár egy robbanás, úgy vágta a földhöz a fiú testét a lélek haragja. Érezte, ahogy a feszültség az arcába csap, végigszáguld rajta, majd lassan elengedi. Abban a pillanatban, amikor földet ért, már a sóhaj elhaló hangja lüktetett kínzó fájdalma mellett. Peter óvatosan kinyitotta a szemét, és a karjaira nézett, ahol ott feküdt az eszméletlen macska, a mellkasa még mozgott. A fiú kifújva a tüdejéből a bennakadt levegőt, a hátára fordult. Nem értette, mi történt, eddig ha megszabadított egy lelket, mindig erőre kapott, most viszont még rendesen felülni sem volt ereje.

– Ügyes – jelent meg ismét a lány, leülve a fiú mellé. A ragyogása elmúlt, alig lehetett kivenni az alakját, csupán a mosolya volt ugyanolyan. Peter lassan felé nyújtotta a kezét, mire Scarlett egyből felpattant. – Engem nem kell meggyógyítanod.

Peternek annyi kérdése lett volna hozzá, viszont azt sem tudta, hol kezdje.

– Hogy izzott fel a tőr pengerésze?

– Az a te erőd volt, én csupán segítettem, hogy alakot öltsön – billentette oldalra a fejét Scarlett, kíváncsian várta a reakciót.

– Mégis hogyan? – zavarodott össze a fiú. Sosem hitte volna, hogy ilyenre képes.

– Jobb, ha most pihensz – mosolygott Scarlett titokzatosan. Peter kezdett szédülni, gyorsan megrázta a fejét, de csak még rosszabb lett minden.

– Miért… kellene… pih…? – az utolsó szó viszont már nem hagyta el az ajkát. Érezte, ahogy az elméje kiürül, és a teste, mint egy száraz porhüvely, úgy hullik az utca nedves kövére.

Kellemes levendulaillat csapta meg az orrát, mikor felébredt. Pár másodpercig azt sem tudta, mi történt vele, de a hátába nyilalló fájdalom emlékeztette az átélt eseményekre. Lassan felült, és örömmel konstatálta, hogy kezd visszatérni belé az élet. Ahogy körbenézett a szobában, először észre sem vette a mellette elterülő szőrgombolyagot, csak a fehér falakat, és a furcsa berendezéseket vizslatta. A hirtelen nyávogás hatására viszont majdnem lefordult a fogorvosi széknek tűnő ágyról. A fekete jószág közelebb húzódott hozzá, és sárgás szemeivel a fiú tekintetét pásztázta, már teljesen macskásan. Mintha nyoma sem lett volna az előbbi fenevadnak.

– Hála az égnek, hogy felébredtél! – jött be Tony ünnepélyes arccal. – Ezek után megduplázom a fizetésedet!

– Nem is kapok fizetést – húzta fel a szemöldökét Peter. Most először jutott eszébe, hogy ezért simán megérdemelne egy kis pénzt.

– Hupsz. Majd megoldjuk valahogy – terelte a témát a főnök. Nem csoda, neki a pénz jelentette azt a nőt, aki boldoggá teszi, és nem beszél.

– Mégis, mi volt ez a lélek? – hagyta annyiban a témát Peter, most minden gondolatát lekötötte a négylábú hirtelen átalakulása.

– Valahogy átvette a macska testében az irányítást – jelent meg az ajtóban Cassa, bekötött lábbal. Bár a hangja nyugodtan csengett, a tekintetén látszott némi aggodalom. – Ez nem hétköznapi eset volt. Most már jobb fegyverek kellenek. Ebbe bele is halhattunk volna – hangja szenvtelen volt, majd visszapillantva Peterre, kicsit megenyhült. – De jól elintézted.

– Igen… – pillantott le a kezeire a fiú. Még ott volt a karmolás nyoma, de mást nem vett észre magán. Tudta, nem élte volna túl, ha nincs ott Scarlett. – Létezhet, hogy legközelebb egy embert fognak így befolyásolni? – legszívesebben a lányról kérdezett volna, de nem volt benne biztos, hogy a többiek reakciója egyezett volna a sajátjával.

– Elképzelhető – válaszolta diplomatikusan Cassa. – Minél több energiát használ fel a lélek a gazdatestből, annál jobban kivehető a körvonala, annál inkább „ragyog” – tette hozzá, amitől Peter gyomra görcsbe rándult. Ha Scarlett a tőr pengerészébe tudta irányítani Peter erejét, vajon a lány is képes lenne felhasználni ellene ezt az erőt? Már épp bátorságot gyűjtött, hogy megkérdezze a többiektől, amikor Tony megszólalt.

– De most menned kéne. Azt hiszem, anyukád így is ki van rám akadva – vigyorodott el, és az órára mutatott. Már hét körül járt, és ma kellett volna Peternek lemosnia a kocsit. A fiú ijedtében felpattant, és teljes gőzzel a kijárat felé indult, maga előtt már látta az anyja kérdő pillantását. – Hé! – állította meg Tony. – A döggel mi lesz? – bökött a fejével a fekete macskára, ami még mindig az ágyon feküdt.

– Most azt akarjátok, hogy vigyem haza? – zúgolódott Peter.

– Te mentetted meg – értett egyet vele Cassa.

– Szóval, ha legközelebb egy zsiráfot száll meg egy lélek… – próbálta a fiú jelezni a hibás logikát, de nem érte el a kívánt hatást.

– Akkor majd megveszitek a mögöttetek lévő ültetvényt – fejezte be a mondatot Tony nevetve, majd megnyugtatásul Peter vállára helyezte a kezét. – Csak pár napig, majd keresünk neki egy gazdát.

Peter felsóhajtott, majd fogva a macskát, kirohant a helyiségből.

– Julie! – pislogott be Peter a szobájába. A testvére épp a gépe előtt ült, és valamiféle hangos csatakiáltásokkal teletűzdelt mesét nézett. Ahogy meglátta a bátyust, egyből kikapcsolta a gépet. – Van kedved egy közös titokhoz? – vette ki Peter a táskájából a fekete szőrgombolyagot, mire a lány felvisított örömében.

Peter nagyon remélte, hogy a macska nem lesz túl hangos, és Tony tényleg talál neki hamarosan egy gazdit. Örökre nem tudja eldugni a szülei elől.

Miközben Julie lelkesen simogatta az állatot, ő leült az ágyra, és elővette a füzetét. A húg érdeklődve, a macskával a kezében Peter mellé lépett, onnan nézte, hogy mit csinál.

– Csak nem újra vele álmodtál? – kérdezte a lány, amikor meglátta, hogy az eddigi arcokra egy-egy szempár is kerül. Peter belemerülve a rajzolásba, egy mosollyal csak ennyit válaszolt:

– Valahogy úgy…

A könyv mágikus eszköz. Az író a bűvész, a toll pedig a varázspálca. A jó „bűvész” magán tudja tartani a figyelmet, és az olvasó reméli, hogy még sokáig a bűvkörében maradhat.

A 2016-ban alapított Ábránd Könyvek ezeket a bűvészeket keresi. Azokat, akik fantáziájukkal olyan helyekre merészkednek, ahová mások nem képesek. Akik le merik írni, amit a többiek nem, és ezt világgá is akarják kürtölni.

Az Ábránd írókat keres, nekik segít írásaik könyvvé formálásában, kiadásában, terjesztésében.

Bárki jelentkezhet kéziratával, és együtt megtaláljuk az utat, amely a könyvespolcokhoz vezet!

hello@abrandkonyvek.hu