Copyright © Francesca H. Nielk

Hungarian edition © Ábránd könyvek

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Barna Gergely

Szerkesztette: Békési Csilla

Korrektor: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Ábránd Könyvek, Budapest, 2016

www.abrandkonyvek.hu

ISBN: 978-615-5596-978-8

1. fejezet

Hangosan üvölt a zene, szinte az egész autó berezonál, de mit sem számít ez már ilyen gyorsaságnál. A kilométeróra lassan százhetvennél jár, de nem érdekel. Ma nem… Ma menőnek érzem magam, és még az sem izgat, ha ezzel egyenesen a vesztembe rohanok. Ha ez életem utolsó pár perce, sem bánom meg. Nem, mert most élek csak igazán.

Bal kezem szorosan a kormányt fogja, szinte belefájdulnak az izmaim. Az egész testemet átjárja az adrenalin, a szívem majd kiugrik, mégis elképesztő ez az érzés. Egy pillanatra úgy érzem, mintha szárnyalnék, mintha halhatatlan lennék.

Egy másodpercre oldalra pillantok és látom, ahogy Troy teli szájjal vigyorog. Talán ő nálam is jobban élvezi. Vagy talán már annyira parázik, hogy képtelen letörölni az arcára fagyott mosolyt. Mindegy is, a lényeg, hogy szabadok vagyunk. Ma este azok vagyunk… Aztán jön egy újabb és újabb kanyar. Még jó, hogy éjszaka már üresek az utak. Nem is tudom, hogyan oldanám meg, ha még az autókat is kerülgetnem kellene. Valószínűleg sehogy. Talán akkor nem is száguldoznék. Talán…

Már megint túl sokat jár az agyam, de nem baj. Amint észreveszem, a szemem ismét élesen az előttem álló utat fürkészi. Egyszerűen elképesztő érzés; ahogy közeledünk a végcélhoz, már mindegyikünk egyre hevesebben lélegzik. Igen, a hatalmas szakadék, ami alig pár száz méterre tátong előttünk, egyre közelebb ér. Szinte alig van időm néhányat pislogni, mikor tudom, hogy már észnél kell lennem, ha azt akarom, hogy ezt túléljem. Túléljük… Mégis, minél inkább kicentizem, annál dermesztőbbé válik, de elvégre pont ez a lényeg.

Hatalmasat sóhajtok, majd még egyszer a gázra lépek, aztán teljes erőmmel a fékre. Az autó kifarol és megáll, hatalmas port kavarva. Egy másodpercre még a szívem is elfelejt verni az utolsó csúszásnál.

– Hú – sóhajtok fel hatalmas megkönnyebbüléssel, és felnevetek. Még mindig érzem az adrenalint az ereimben, az egész testem beleremeg. Azt már szinte észre sem veszem, hogy az ujjaim úgy szorítják a kormányt, hogy majdnem letöröm a helyéről.

– Azt a rohadt, azt a rohadt! – üvöltözik mellettem Troy, miközben megállás nélkül ujjong a helyén. Még Jacobot is hallom a hátsó ülésen, ahogy halkan zihál. Legalább tudom, hogy még életben van. Mind életben vagyunk.

– Apám – fújom ki a reszkető ajkaim között a levegőt, miközben kinézek magam mellé, és látom, hogy alig fél méterre állok a szakadék szélétől.

Leveszem a kezemet a kormányról, majd a nadrágomba törlöm a tenyeremről az izzadtságot. Nem ez az első alkalom, hogy ezt csináltam, de ennyire még sosem voltam közel a széléhez. Ha úgy vesszük, ma ténylegesen farkasszemet néztem a halállal, és ez elképesztően izgalmas. Valahogy eltölt önbizalommal, hogy látom, hogy ismét én győztem. Igen, én vagyok a győztes. Senki nem verhet le. Én döntök a saját sorsom felől.

Még egyszer tiszta szívemből elmosolyodok, miközben a fejemet csóválom, és élvezem a mázlimat.

Az ajkamba harapok, és hátrafordulok:

– Na, Jacob, mit szólsz? – húzom fel önelégülten a szemöldököm.

– Re-remek volt – mondja, miközben tisztán hallom, ahogy remeg a hangja, aztán Troy a lábamra csap. Lihegve visszafordulok, és ránézek, miközben az arcomon még mindig letörölhetetlen mosoly pihen.

– Hallod, ma majdnem kinyírtál bennünket – mondja nevetve, és hiába van megijedve, az arcán jól látszik, hogy mindannyiunk közül neki tetszett a legjobban.

Hiába is, ő volt az, aki ebbe az egészbe bevezetett, neki köszönhetem a szenvedélyemet. Sőt, még ezt a helyet is ő mutatta nekem.

Soha nem felejtem el az első utamat ide, amikor ő vezetett. Alig tudott megállni időben. Bár életemben nem voltam még úgy berezelve, mint akkor, mégis rájöttem, hogy én is ezt akarom csinálni. Ez az, ami éltet. Egyszerűen éreznem kell a félelmet, hogy tudjam, hogy még létezem. Arról már nem is beszélve, hogy ilyenkor teljes mértékben én irányítok. Nincs is annál felszabadítóbb érzés, mint amikor minden a te kezedben van, minden rajtad múlik, és mások nem tudnak beleszólni. Amikor te döntesz arról, hogy élni vagy halni szeretnél. Amikor senki más nem veszélyezteti az épséged, mint saját magad, de bármi is történik, az azért van, mert te úgy akarod.

– Még egy kör, gyerekek? – szólalok meg öntelt vigyorral, miközben lelkesen végignézek az arcokon. Troy halkan nevet, miközben Jacob kétségbeesetten zihálni kezd, és bár nem szólal meg, tudom, hogy pokolra kívánna most ebben a pillanatban.

Önelégülten visszafordulok a kormányhoz, sebességbe teszem az autót, és már el is indulok.

Troy még percekig istenít az előbb kapott élményért, de amint megállok a gyorsétterem parkolójában, elhallgat.

Kiszállunk. Gyorsan beriasztom a kocsit, és elindulunk a bejárat felé, de hamar megtorpanunk, mert egy ocsmány hang szólal meg:

– Mi van, Daniel? – hallom a gúnyos kérdést a hátam mögül, majd nemtetszéssel az arcomon megfordulok. Troy és Jacob is követi a példám. Szorosan mellém állnak. Már sejtik, hogy megint baj van, de én most nem velük foglalkozom, hanem a velem szemben álló patkánnyal.

– Zach – szólalok meg undorral, erősen megnyomva a nevét. Akárhányszor meglátom, hánynom kell. Most már lassan két éve a mostohatestvérem. Mióta ő és a bájgúnár apja, Andy beköltözött a házunkba, utál engem. Bár ez teljes mértékben kölcsönös, hiszen cseppet sem örültem neki, amikor anyám bejelentette, hogy odaköltöznek. Már előtte is utáltuk egymást Zach-kel, de mióta a mi otthonunkban él, még rosszabbá vált a helyzet. Nem elég, hogy minden percben el kell viselnem a látványát, de még osztoznom is kell vele mindenen. Még jóformán az anyám szeretetén is. A saját anyám szeretetén… Ráadásul az elmúlt egy-két hónapban a fejébe vette, hogy eltüntet a képből, de hogy hogyan, azt szerintem még ő maga sem tudja. Azóta százszorosan alám tesz, ahol csak lehet. Nem is értem, miért, de mindig sikerül neki. Az anyám már általában úgy néz rám, mint valami bűnözőre. Lassan az év legborzasztóbb gyereke címet is nekem ítélik, ha ez így folytatódik, pedig mindez Zach hibája, nem az enyém. Ha csak ránézek, elönt a düh. Legszívesebben nekiugranék, és letépném a fejét.

– Mit gondolsz, anyuci mit fog szólni, ha meglátja, hogy már megint mit művelt az ő kis drágasága? – kérdezi gúnyosan, miközben önelégülten közelebb lép.

Fogalmam sincs, miről beszélhet. Zavartan megrázom a fejem, majd legyintek egyet, és inkább elindulok, hogy otthagyjam, mielőtt valami meggondolatlanságot tennék, de ő nem engedi, és ismét utánam szól:

– Tudod, ez már mindennek a legteteje – mondja fennhangon. – Ez minimum a jogsidba fog kerülni, szépségem, ezt garantálhatom – mosolyog undorító módon.

Összeráncolom a szemöldökömet, és megfordulok, ő pedig hatalmas beleéléssel folytatja:

– Tudod, egy kicsit óvatosabban is vezethetnél, mert a végén még meghalsz, és az olyan nagyon, nagyon nagy kár volna…

Idegesen közelebb lépek. Az állkapcsom megfeszül, lassan úgy szuszogok, akár egy felhergelt bika. Alig tudom türtőztetni magam. Még szerencse, hogy Troy és Jacob is ott áll mellettem, ha elborulna az agyam, ők biztosan megállítanának, mielőtt még valami eszeveszett marhaságot művelnék.

– Tudod, mit? – mosolyodik el. – Nem számít, majd úgyis meglátjuk… – mondja fellengzősen, aztán már fordul is, és beszáll a saját kocsijába.

Hangosan sóhajtozom, majd megrázom a fejem, és a fiúkra nézek:

– Menjünk – indulok el a kajálda felé majd szétrobbanó fejjel, aztán már meg sem szólalok, csak lerogyok az egyik asztalhoz, ők pedig csatlakoznak. Mereven bámulom az asztalon lévő sótartót, és akkor sem nézek fel, amikor a pincérnő odajön, hogy felvegye a rendelést. Képtelen vagyok lenyelni a dühömet, miközben azon kattog az agyam, hogy vajon mire hazaérek, mi vár rám. Minden bizonnyal az anyám ismét ordibálni kezd velem, mert isten tudja, hogy Zach mit adott neki elő. Ráadásul még az a barom Andy is adni fogja alá a lovat. Valószínűleg ezek ketten együtt vannak ellenem.

Troy enyhén meglöki a vállam, én pedig kedvetlenül odakapom a tekintetem.

– Te mit kérsz? – néz rám felhúzott szemöldökkel, de én csak bambán pislogok rá. Nem itt jár az eszem, végül mikor még kétszer megpróbálkozik kommunikálni velem, nehézkesen kinyögöm, hogy nem vagyok éhes. Legszívesebben már otthon lennék, hogy ismét túlessek a családi háborún, hogy végre a fejemre húzhassam a párnát, hogy kizárhassam a külvilágot.

Bár igencsak nehéz a dolgom, hiszen Zach az én szobámban alszik, így még éjszaka sincs nyugtom. Lehet, még ma este kihajítom az ablakon. Nem is lenne rossz. Igazából még a börtön is jobb volna. Ott lehet, hogy kedvesebbek lennének a szobatársak. Valószínűleg nem azzal töltenék az éjszakákat, hogy engem idegesítsenek.

A mai napig nem értem, hogy tud valakiből ennyi mocsok áradni, mint Zach-ből. Ennyi gonoszság összesen nincs a földön, mint ami benne egyedül. Mintha maga az ördög lenne. Ha úgy vesszük, az is, hiszen az ördög gyereke. Habár ez pont az én számból talán kissé röhejes, de az én esetemben legalább messzebb esett az alma attól a bizonyos fától. Legalábbis nagyon remélem, hogy nem tévedek. Nem akarok alma lenni egy mocskos fa tövében…

– Daniel, ne foglalkozz már vele – szólal meg Jacob, amikor már látja rajtam, hogy mennyire magam alatt vagyok. Kissé felemelem a tekintetem, és unottan ránézek. Most mondhatnám, hogy te ezt úgysem érted, de semmi kedvem nincs veszekedni. Arról meg már nem is beszélve, hogy ha most összeugrom a barátaimmal, akkor megint csak Zach nyert, hiszen mint mindenről, erről is ő tehet.

Nagyot nyelek, majd kinyitom a számat, de rögtön be is csukom. Néhány percig néma csendben ülünk, aztán Jacob elkezd valamit magyarázni, amire én nem is figyelek, de nem baj, hiszen nem nekem szánja, hanem Troynak. Mintha rájönne, hogy felesleges velem foglalkoznia, hiszen úgysem ér vele célt.

Lassan már mindketten megeszik, amit kértek, de én még mindig a saját gondolataimmal foglalkozom. Aztán hirtelen rájövök, hogy mekkora egy barom vagyok. Hagyom magam, hogy egy Zach-féle csótány miatt rosszkedvem legyen. Hogy sajnálom itt magam ahelyett, hogy szórakoznék a barátaimmal. Elvégre azért is vagyok itt, hogy jól érezzem magam.

Váratlanul felugrom a helyemről.

Jacob tekintete azonnal rám szegeződik. Hirtelen még azt is elfelejti, amiről eddig beszélt, aztán mindketten kérdő tekintettel engem bámulnak.

– Menjünk innen – lökdösöm meg a térdemmel Troyt, hogy engedjen ki az asztaltól.

Még mindig értetlenül pislog rám, gondolom, a hirtelen jött jókedvem miatt, aztán nem sokkal később zavarodottan megrázza a fejét, majd feláll, és odébb lép.

– Köszi – slisszolok ki az asztaltól, aztán amint kifizetik a számlát, kimegyünk az autóhoz. Bepattanok, és amint ők is elhelyezkednek, már indulok is. Szinte büszke vagyok, amiért legyőztem magamban a dühömet és ismét élvezem az életem.

Ebben az egyben mindig is jó voltam. Felkelni a földről, miután jól megrugdostak.

2. fejezet

Lassan hajnali hármat üt az óra, amikor végre Jacobot is kiteszem a házuk előtt, aztán hazaindulok. Most, hogy egyedül vagyok, ismét megtalálnak a gondolatok. Megint csak bekúszik a tudatomba Zach arca és az az enyhe feszültség, amit akkor érzek, amikor arra gondolok, hogy már megint mit találhatott ki, hogy engem szar helyzetbe hozzon. Legszívesebben újra a gázra lépnék és száguldanék, de visszafogom magam. Normálisan viselkedem, mielőtt tényleg bajba keverednék, és Zach-nek még ezt is sikerülne a javára fordítania, mint minden mást.

Amint hazaérek, leállítom az autót, majd kiszállok és becsukom az ajtót. Elindulok a bejárat felé. Már kellően fáradt vagyok, hosszú nap volt ez a mai.

Belépek az előtérbe, lerúgom a cipőmet, majd halkan felosonok a szobámba, ügyelve arra, nehogy zajt csapjak. Főleg, amikor a saját szobámhoz érek. Na nem azért, mert nem akarok hangoskodni, nehogy szegény Zach felébredjen a legszebb álmából, hanem azért, mert a saját érdekem, hogy aludjon. Ameddig alszik, nem szólal meg. Addig legalább nyugton van.

Lábujjhegyen osonok az ágyamig, és óvatosan vetkőzni kezdek, ám ekkor felkapcsolódik a kislámpa mögöttem. A francba.

– Csak nem hazatalált a kis csavargó? – vigyorog rám az ágyából. Enyhén felcsúszik, a fejét az ágytámlának dönti, miközben meztelen felsőtestéről lecsúszik a paplan. Egyszerűen tényleg hányingerem van.

– Csak nem aludnod kéne? – próbálok visszavágni, de egyáltalán nincs semmi hatással erre a beképzelt majomra. Inkább nem is foglalkozom vele tovább, vagy legalábbis megpróbálkozok így tenni.

Leveszem a fölsőmet, majd letolom a gatyámat és a hálóruhámért nyúlok, amikor Zack ismét rákezdi:

– Tudod, anyukád már nagyon várta, hogy haza gyere.

– Hát, gondolom – mondom, miközben felveszem a nadrágot, majd a pólót is. – Legalább engem még várnak haza… – gúnyolódom csendesen.

– Ezt meg hogy érted? – mosolyog továbbra is.

– Hát úgy, hogy fogadjunk, ha te nem jönnél haza, akkor még örülnénk is neki.

– Most magadról beszélsz? – nevet fel halkan.

– Nem is tudom… – csóválom meg a fejem önelégülten.

– Tudod, Daniel, majd meglátjuk, ki lesz az végül, aki egyszer már nem jön haza.

– Igen, meglátjuk – felelem undorral, majd befekszem az ágyamba. Nyakig felhúzom a takarómat, és befordulok a falhoz. Barom.

– Igazad van – sóhajt egy nagyot. – Viszont a nagy csattanóra még egy picit várni kell – mondja sokat sejtetően, én pedig zavartan összeráncolom a homlokom, de nem szólalok meg, úgyis megteszi helyettem. – Legyen nagyon szép éjszakád, mert lehet, hogy a holnapi már nem ilyen lesz… – Látom magam előtt a gúnyos vigyorát, amit próbálok figyelmen kívül hagyni, aztán lekapcsolja a lámpát, és végre sötét lesz.

Hosszú percekig mereven bámulom a falat. Hallom, ahogy Zach már szörcsög meg horkol. Az őrületbe kerget még az is, ahogy szuszmákol, hogy érzem, hogy életben van. Minden porcikám a pokolra kívánja.

Fogalmam sincs, mennyi lehet az idő, de szerintem órák óta csak forgolódom az ágyamban. Talán már öt óra is eltelik, mire végre elalszom, de nem tart sokáig az álmom, hiszen kora reggel már ott áll mellettem az anyám, és beszél hozzám. Erre ébredek.

Kissé megugrom, majd feltámaszkodom, és kérdően rápillantok. Mi az istent akarhat ilyenkor tőlem, hiszen még alig kelt fel a nap. Arról meg már nem is beszélve, hogy vasárnap van.

– Gyere le. Beszélnem kell veled – mondja tömören, és bár a hangja halk, mégis durva. Érzem benne a haragot.

Bólintok, ő pedig kimegy a szobából. Egy másodperc sem telik el, amikor Zach mosolyogva kinyitja a szemét, és szánakozó gúnnyal rám néz.

– Mi az istent műveltél? – sziszegem durván, miközben összeráncolt homlokkal őt figyelem, de mást sem csinál, csak vigyorog a képembe. Felállok az ágyról, izgatottan összedörzsölöm a két kezemet, aztán az ajtó felé indulok.

– Neked annyi – suttogja boldogan, amikor kinyitom az ajtót. Egy másodpercre önkéntelenül is rápillantok, de nem foglalkozom vele tovább, inkább készülök a lehetséges végkimenetelekre.

Bizonytalan léptekkel megyek le a lépcsőn. Fogalmam sincs, mi fog történni, de amikor meglátom anyámat és Andyt a kanapé előtt állni, kiver a víz. Az már rég rossz, ha ez a bájgúnár is itt van.

Mélyet sóhajtok, erőt veszek magamon, és lesétálok a lépcsőn a nappaliig. Immár ott állok előttük, és olyan éles pillantásokat vetnek rám, hogy szinte megvágnak vele. Érzem, ahogy a szívem a torkomban ver. Ennek nagyon nem lesz jó vége.

Nagyot nyelek, majd engedelmesen megszólalok, bár ez még engem is sokkol:

– Igen? – kérdezem remegő hangon.

Pár pillanatig semmi választ nem kapok. Látom az anyámon, hogy már nagyon törnének ki belőle az indulatok, mégsem tudja, hogyan is kezdjen bele.

Egyre jobban izzad az egész testem, egyre mélyebben lélegzem. Mintha a testem „fuss vagy harcolj” üzemmódba kapcsolna. Lehet, hogy jobban is járnék, ha most futnék, de jó messzire, valamiért mégis földbe gyökerezett lábbal várok, mintha tényleg bűntudatom lenne valami olyanért, amit el sem követtem.

– Nem hiszem el, hogy ezt tetted – szólal meg az anyám visszafojtott indulattal néhány másodperc múlva.

Döbbenten ránézek. Ilyennek még egyszer sem láttam a tizenhét év alatt. Pedig sokszor volt már rám mérges.

Nagyon nyelek, de még mindig nem értem. Megszólalni nem merek, de reménykedem, hogy hamarosan kifejti, mivel is vádol.

Néhány kínos pillanat után Andy megszólal:

– Az anyád… – pillant le a földre.

– Daniel, ez megbocsáthatatlan.

– Micsoda? – pislogok rájuk zavartan. Mégis, mi az istent adhatott már megint elő nekik Zach?

– Ezt én nem bírom tovább, Daniel – masszírozza meg anyám gondterhelten a homlokát, és a könnyei végigfolynak az arcán. Még mindig semmit nem értek, de már tényleg furdal a lelkiismeret. Már most tudom, hogy valami rettenetes dolgot tehettem.

– Először az állandó balhék, aztán a lopás, most meg ez? – néz rám anyám tehetetlenül. – Az ég szerelmére, mi az isten lett veled?! – Ezt már üvölti, de inkább zokogásnak tűnik.

– De hát mit csináltam? – kérdezem megtört hangon. Ez az egész most szörnyű fájdalmat okoz nekem.

– Ne próbálj megint tagadni, Daniel – könyörög anyám.

– Én nem tagadok, csak nem értem, hogy miről van szó – vágom rá szenvedve.

– Hát arról, amit éjszaka műveltél! – csattan fel anyám.

– Éjszaka? – kérdezek vissza zavartan, aztán eszembe jut, hogy Zach tegnap a jogsimat emlegette, hogy nem sokáig tarthatom már meg.

– Hogy jut eszedbe a saját életedet és másokét kockáztatni, mi?! – csóválja dühödten a fejét anyám.

– Én… – akad el a szavam. Fogalmam sincs, mit mondjak, de mostanra már biztos vagyok, hogy Zach valahogy követett, és látta a szakadékos trükkömet. Aztán, amikor elmesélte, az egészre nyilván rátett egy jó nagy lapáttal.

– Akár meg is halhattál volna – tárja szét anyám kétségbeesve a karját. – Nem hiszem el, hogy ennyire felelőtlen vagy.

– Anyu, én… – vakarom a homlokomat gondterhelten, és igazából azt sem tudom, mivel menthetném magam.

– Daniel, ennek most vége – jelenti ki anyám magabiztosan. – Soha többé nem fogsz ilyet csinálni – lép közelebb hozzám. – Nem engedem, mert belehalnék, ha neked bajod esne – ütögeti meg finoman a mellkasomat.

– De nem történt semmi – kezdek bele az elterelő hadműveletembe, de én sem értem, hogy miért. Talán azért, mert betelt a pohár. Bármit is tettem tegnap – még ha az tényleg iszonyat nagy marhaság volt is –, akkor is megint Zach az oka mindennek. Nem hagyhatom, hogy megint megússza, hogy bemártson engem. Nem, de nem ám. Most visszakapja. Többé nem hagyom magam.

– Daniel…

– Anyu, nem tudom, miről beszélsz! – szalad ki egyszerűbben a számon, mint gondolom.

– Dehogyisnem! – vágja rá, én pedig hátrébb lépek egyet.

– Az anyád arról beszél, hogy tegnap majdnem belehajtottál egy szakadékba – szól közbe Andy kioktatóan.

Már megint ez, kapok a fejemhez. Miért kell ennek mindig mindenbe beleütnie az orrát? Legszívesebben megütném, de uralkodom magamon, helyette hárítóan megszólalok:

– Hogy micsoda? – nevetek fel hitetlenkedve. – Ti tényleg ennyire hülyének néztek engem, hogy… – és mielőtt befejezhetném, amit akarok, anyám félbeszakít:

– Daniel! – üvölt rám olyan erővel, hogy bizonytalanul kihátrálok előle, de aztán rögvest újra védekezni kezdek:

– Anyu, higgy már nekem… – ragadom meg mindkét karját kérlelően. – Soha nem jutna eszembe…

Undorral az arcán megrázza a fejét, amitől teljesen elbizonytalanodom, de tovább harcolok:

– Már megint csak Zach akar bemószerolni engem, hát nem veszed észre?! – csattanok fel idegesen, és dühödten elengedem. – Csak egyszer bízz már bennem! Az ég szerelmére, a fiad vagyok! – gyűlnek könnyek a szemembe. – Én tényleg az vagyok!

– Hogy higgyek neked, ha állandóan csak hazudsz nekem?!

– Anyu, én semmi rosszat nem csináltam. Ezt csak Zach találja ki, hogy ellenem fordítson téged! – könyörögök védekezően.

– Nem, Daniel. Nem! – sziszegi anyám figyelmeztetően.

– De miért van az, hogy egy vadidegen hülyegyereknek jobban hiszel, mint a saját gyerekednek? – kérdeztem kétségbeesetten, miközben az emeletre mutatok.

– Daniel – szól rám most már Andy is. Valószínűleg azért, mert az előbb sikerült megsértenem az egyetlen fiacskáját.

Éles pillantást vetek rá. Már őiránta is egyre nagyobb gyűlöletet érzek, majd visszafordítom a tekintetemet az anyámra, és esdeklő hangon megszólalok:

– Anyu, hinned kell nekem. Ezt csak kitalálta.

Ekkor Andy mellém lép, és mintegy meghazudtolva engem, megmutatja a telefonján lévő felvételt, amit a fia küldött át neki éjszaka.

Egy pillanatra elakad a szavam. Az a szemétláda felvette az egészet. Nem, ez nem lehet.

Azt sem tudom, hirtelen mit tegyek. Zavarodottan lépkedek összevissza, nem is foglalkozom a körülöttem állókkal, viszont amint anyám megszólal, rögtön visszatérek a valóságba.

– Andyvel megbeszéltük, hogy mi lenne a lehető legjobb megoldás, és arra jutottunk, hogy… – hallgat el egy pillanatra, és ekkor már én is kíváncsian figyelek. – …ha egy időre, amíg le nem nyugszol, visszaköltöznél az apádhoz.

– Hogy mi van?! – nyílik tágra a szemem, és egyszerűen sokkol, amit mond. Nem hiszem el, hogy ezt komolyan gondolhatja. Azt hittem, ezt a mondatot soha nem élem meg. Mintha valami borzalmas rémálom volna.

– Daniel – néz rám elcsendesedve. – Mindenkinek ez lesz a legjobb.

– Mindenkinek?! – akadok ki teljesen, miközben idegesen a hajamat markolászom. Mindjárt megbolondulok. Hogy akarhat visszaküldeni ahhoz az emberhez? Nem, ezt már biztosan nem!

– Daniel, anyád és én… – kezd bele Andy, de rögtön megállítom:

– Te, te, te hogy veszed a bátorságot, hogy beleszólj abba, hogy velem mi legyen?! – lépek közel fenyegetően, bár nem célom ráijeszteni. Földühít, ha belegondolok, hogy itt intézkedik nekem, amikor semmi köze nincs az életemhez. Fogadjunk, ez az egész az ő ötlete volt. Még azon sem lepődnék meg, ha ő küldte volna Zach-et utánam kutakodni, hogy végre legyen oka megszabadulni tőlem.

– Daniel, egy kis tiszteletet – figyelmeztet az anyám, ám ekkor én ingerülten felé lépek:

– Tiszteletet?! – kiáltom felháborodva. – Hát nem veszed észre, hogy ez az egész az ő hibájuk?

– Már hogy lenne az ő hibájuk? Vagy azt akarod mondani, hogy még a videón sem te vagy? Hogy csak Zach vitte el az autódat? – csattan fel dühödten.

Lehajtom a fejem. Már szégyellem magam, pedig nem is kéne. Itt nem én vagyok a szégyen.

– Daniel, bármit is mondasz, már döntöttem – jelenti ki keményen.

– Anyu, nem teheted ezt velem – nézek fel, miközben könnyekkel telik meg a szemem. – Könyörgök. Ígérem, hogy soha többé nem teszek ilyet – kezdek kétségbeesetten esdekelni, mint egy elűzött kisállat, de nem érdekel most a büszkeségem. Nem, amikor ennyire rettegek.

– Persze – rázza a fejét anyám csalódottan. – Már annyiszor hallottam ezt.

– De most komolyan mondom, soha többet nem sodrom magam veszélybe. Még csak gyorsan sem vezetek – ígérgetem megalázottan, a zokogás határán.

– Hát abban egészen biztos vagyok – lép kissé hátrébb anyám ridegen.

Biztos vagyok benne, hogy neki sem könnyű így viselkednie velem, most viszont mégis úgy tűnik, mintha semmi nem érdekelné. Mintha nem is fájna neki, ahogy egy éles tárgyat márt a lelkembe, minden egyes szavával.

– Anyu, kérlek – nézek könyörgően a szemébe, de ekkor ő lepillant a földre, mintha szándékosan kerülné a tekintetem.

– Daniel, menj fel a szobádba, és szedd össze a legszükségesebb holmidat. Pár óra, és indulunk – jelenti ki határozottan.

– Anyu, ezt nem gondolhatod komolyan – nézek rá ismételten, de ezúttal sokkal rémültebb a hangom, mint eddig valaha. Tényleg komolyan gondolja, és ez szörnyen megijeszt. Azt sem tudom, mitévő legyek, de hogy én oda nem megyek többé vissza, abban az egész világ biztos lehet.

– Daniel, indulj – mondja higgadtan, miközben a szobám felé mutat.

Legszívesebben most tényleg el is mennék. Itt hagynék mindent.

Életemben nem éreztem még magam ilyen becsapottnak. A saját anyám ezt teszi velem. Úgy érzem, megszakad a szívem.

Betapasztom a számat és próbálom visszafojtani a kitörni vágyó könnyeimet, majd erőt veszek magamon, és ismét elé lépek:

– Egyetlen hiba, és ennyi? – nézek rá csalódottan. – Egyetlen hiba, és lemondasz rólam, hogy visszaküldj a pokolba?

– Nem az egyetlen! – vágja hozzám dühösen. – Ez már a sokadik, és úgy tűnik, én kevés vagyok ahhoz, hogy észhez tudjalak téríteni. Remélhetőleg az apádnak nagyobb szerencséje lesz.

– Szerencséje?! – fordulok el egy pillanatra. Ezt már tényleg képtelen vagyok elviselni. Hogyan teheti ezt velem? Hogyan felejtheti el ilyen könnyedén az elfelejthetetlent? És még ő mondta nekem, hogy az élete árán is megvéd majd, hogy az az ember még egyszer ne jöhessen a közelembe, erre most ő küld hozzá önszántából. Mintha az egész világ egy pillanat alatt a feje tetejére állt volna, én pedig itt maradnék értetlen magányomban.

– Rajta, Daniel – biccent ismét az emelet felé, kizökkentve fagyos dermedtségemből.

– Oké – hagyom rá, mert tudom, hogy ellenkezéssel nem sokat érek el, sem pedig kétségbeesett könyörgéssel. Próbálom a másik oldalról megközelíteni a helyzetet, még ha alig vagyok képes hideg fejjel gondolkodni. – Lehet, hogy elkövettem valami irtó nagy marhaságot, oké? Én is tudom, hogy ez felelőtlen volt, és akár meg is halhattam volna. Beismerem, hogy hibáztam. Ezúttal tényleg, de a lopást egyszer sem én követtem el – ismerek el mindent, viszont ezt az egyet muszáj még hozzátennem, mert az tényleg nem az én saram, hiszen még csak nem is voltam ott.

– Aha, persze – vágja rá úgy anyám, hogy tisztán érezhető, azt hiszi, hazudok.

– Aztán, ha megmutatnánk a videót arról is, akkor már rögtön eszedbe jutna, nem igaz? – szól közbe Andy lekezelő gúnnyal.

Gyilkos pillantást vetek rá. Még most is azon van, hogy bemocskoljon. Mindjárt eldobom az agyam.

– Anyu, az tényleg nem én voltam, hanem Zach, és lehet, nem hiszel nekem, de… – csuklik el a hangom, és már folynak a könnyeim. Nem tehetek róla, de tényleg kétségbeesett vagyok és legyűr a félelmem, bármennyire is szeretnék erős maradni, képtelen vagyok, viszont megpróbálom folytatni, amit elkezdtem. – …de az igazat mondom.

– Na jó, Daniel. Ez már végképp mindennek a teteje – sóhajt egy nagyot anyám. – Nem elég, hogy lopsz, csalsz, hazudsz, de még a testvéredet is bele akarod rángatni? – néz rám tágra nyílt szemmel.

– Nem a testvérem! – köpöm ki undorral a szavakat, és ismét elönt a düh.

– Látod, Daniel – mutat rám a fejét csóválva. – Talán ez a baj. Sosem akartad elfogadni, mindig ellenséges vagy vele.

– Én?! – kérdezem felháborodva. – Hiszen ő az, aki… – és mielőtt befejezhetném a mondatot, anyám rám szól és elhallgattat. Hihetetlen, hogy még ezek után is az ő oldalán áll. Egy átkozott idegen pártját fogja az enyém helyett. Szinte érzem a hátamban a kést megállás nélkül forogni.

– Most pedig irány a szobád, és ne is halljak felőled, amíg nem a csomagoddal jössz le – sziszegi keményen.

Még egyszer megrázom a fejem, majd kirohanok a házból. Nem követ, nem is akar, de felesleges is lenne, hiszen nem hagynám, hogy utolérjen.

Zaklatottan az autóm felé rohanok, de amint rángatni kezdem a zárat, rájövök, hogy a kulcsok a szobámban vannak. Idegesen rávágok a kocsi tetejére. Még jó, hogy nem horpad be olyan könnyen. Nem hiszem el, hogy az egész világ összeesküdött ellenem. Lenyelve minden büszkeségem és fékezve a legnagyobb haragomat, visszamegyek a házba.

Kérdő szempárok szegeződnek rám a nappaliból, de jóformán oda sem fordulok, hanem felrohanok az emeletre. Kicsapom a szobaajtót és a nadrágomért nyúlok.

– Na mi van, Dan, jöttél csomagolni? – vigyorog rám ördögien Zach. Legszívesebben nekimennék, de mivel tudom, hogy most képtelen lennék leállni, és talán meg is ölném, inkább figyelmen kívül hagyom. Kikapom a nadrágzsebemből a kocsikulcsot, majd már lépek is az ajtóhoz, de megragadja a felkarom:

– Hová olyan sietősen? – gúnyolódik önelégülten. – Talán el sem köszönsz a nagytesótól?

– Majd legfeljebb a temetéseden – vágok vissza gyűlölettel, és dühödten lepillantok a kezére, aztán durván kirántom magam a szorításából.

– Vagy a tiedén. Hiszen lehet, hogy apuci majd feldarabol – csillog a szeme a gonoszságtól.

– Te szemétláda… – lököm neki a falnak keményen. Ha lenne rajta póló, most tuti megragadnám, de mivel nincs, durván ököllel nyomom hátra. Az arcán még mindig ott a letörhetetlennek tűnő, önelégült mosoly.

Halkan zihálok, és még jobban elönt a gyűlölet. Az öklöm egyre inkább megfeszül, és még az sem érdekel, hogy a kocsikulcs felsérti a tenyeremet.

– Daniel! – rohan be a szobába az anyám, és persze már Andy is a nyomában van.

Még egyszer dühödten a falhoz csapom Zach-et, majd félrelökve az ajtóban álló anyámat, kiviharzom.

Úgy reszket a kezem, hogy alig bírom feloldani a központi zárat az autómban. Amint sikerül, beugrom a vezetőülésre. Néhány másodpercig mélyeket sóhajtozva próbálok lehiggadni, de semmi eredménye. Percről percre csak idegesebbé válok. A torkomat a sírás fojtogatja, a testemet a harag marcangolja.

Teljes erőmből, két kézzel a kormányra csapok, és majdnem sírva leborulok rá, amikor kinyílik a házunk ajtaja. A tekintetem önkéntelenül is odasiklik, és amikor látom, hogy az anyám közelít, kétségbeesetten beindítom a motort, és menekülök, ahogy csak tudok.

Szerencsémre mielőtt az ajtóhoz érne, sikerül elindulnom. A visszapillantó tükörben még látom, ahogy az út közepén áll, de nem is foglalkozom vele tovább. Csak vezetek, az utat figyelem.

Legszívesebben most tényleg behajtanék abba a szakadékba. A tudatalattim már lelkesíteni kezdi a tudatos énem, és mintha átvenné az irányítást a testem felett, kényszerít, hogy lekanyarodjam az oda vezető útra.

A gondolataim összevissza csaponganak, mégis, mintha lefagyott volna az agyam.

Néhány pillanat múlva megérkezem a szakadékhoz. Nem megyek gyorsan, alig ötvennel közelítek felé, majd lassú fékezéssel állok meg előtte. Kiszállok, becsapom az ajtót, a szakadék széléhez lépek, alig van pár centire a lábujjamtól. Jézusom, csak most veszem észre, hogy még cipő sincs a lábamon. Itt állok jóformán a semmi közepén mezítláb a porban és a hálóruhámban. Szánalmas. Hát ez az. Szánalmas vagyok, szánalmas. A lelkemig hatolnak a saját gondolataim.

Kétségbeesetten rázom a fejem, és azt érzem, tehetetlen vagyok. Egyáltalán nem én uralkodom az életem felett.

Hangosan nyögök egyet. Akár nekiállhatnék kiabálni is, hiszen senki nem hallana, teljesen egyedül vagyok. De mégis, mi haszna volna?

Talán attól jobban kéne éreznem magam, ha őrjöngök, akár egy bolond?

Nem hiszem, vagy legalábbis gőzöm sincs, még sosem próbáltam meg, de valószínűleg most sem kísérletezgetek.

Istenem, kapaszkodom a hajamba két kézzel, és még közelebb csúsztatom a lábam a peremhez. Mélyen belebámulok a véget nem érő mélységbe. Szédítő a látvány, olyan, mintha hívna. Igen, szinte hallom a hangokat lentről, amik engem kérnek, hogy ugorjak.

Csak nézek le, miközben ismét könnyek gyűlnek a szemembe.

Vissza, vissza akar küldeni. Az anyám tényleg képes lenne visszaküldeni! Durván a földbe rúgok. A kis darabkák csak úgy repülnek a mélységbe.

Percekig állok ott, miközben egyre gyorsul a légzésem, és úgy érzem, végem. Néhányszor megcsóválom a fejem, majd visszacsoszogok a kocsim mellé. Megragadom a kilincset, hogy beszálljak. Összeszedem minden bátorságomat, hogy visszamenjek, hogy ezt elrendezzem, de amint kinyílik az ajtó, egyszerűen összeroppanok.

Még saját magamat is meglepve, zokogva leborulok a földre. A hátamat nekidöntöm a jéghideg ajtónak, átkulcsolom a térdem, és úgy bőgök, akár egy kisgyerek. Mintha minden elölről kezdődne.

A könyv mágikus eszköz. Az író a bűvész, a toll pedig a varázspálca. A jó „bűvész” magán tudja tartani a figyelmet, és az olvasó reméli, hogy még sokáig a bűvkörében maradhat.

A 2016-ban alapított Ábránd Könyvek ezeket a bűvészeket keresi. Azokat, akik fantáziájukkal olyan helyekre merészkednek, ahová mások nem képesek. Akik le merik írni, amit a többiek nem, és ezt világgá is akarják kürtölni.

Az Ábránd írókat keres, nekik segít írásaik könyvvé formálásában, kiadásában, terjesztésében.

Bárki jelentkezhet kéziratával, és együtt megtaláljuk az utat, amely a könyvespolcokhoz vezet!

hello@abrandkonyvek.hu