(Eltitkolt múlt – A szökés)
különkiadás

Copyright © Anne L. Green

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Hoppe Adrienn

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2016

www.alomgyar.com

ISBN 978-615-5692-14-7

Lexie

Újjászületés…

„Az élet folyamatos újjászületés. Legtöbbünk számára az az igazi tragédia, hogy meghalunk, mielőtt igazán megszülettünk volna.”

(ERICH FROMM)

Hogy ki vagyok én? Alexandra O’Brien. De hogy ki is ő valójában? Csupán egy robot. Egy lélektelen, emberszerű gépezet, ami pontosan arra a feladatra jött létre, hogy egy érzelemmentes lényként tegye, amit tennie kell. Feladatom volt, melynek a végrehajtásához újjá kellett születnem. El kellett tépnem és ki kellett törölnöm mindent, ami valaha is a múltamhoz kötött, hiszen csak így érhettem el, hogy ne legyenek vágyaim vagy érzéseim, amelyek erről az útról eltéríthettek volna.

Valaha Miranda Continak hívtak, de mára fogalmam sincs, ki is ő valójában, vagy hogy létezett-e valaha. Az életem már nem az enyém, a sorsomat már nem én irányítom. Elvettek tőlem mindent, ami valaha is fontos volt nekem. Ma Alexandra O’Brien vagyok. Egy anya, egy nő, aki lemondott mindenről, hogy az ígéretét megtartva teljesítsen egy utolsó kívánságot.

A káosz előtt…

„Mindenki megválaszthatja azt az utat, amelyen haladni akar, és azt is, amelyiken nem. Persze nem mindig. Néha a sors csak megragad minket, elindul velünk valamerre, aztán egyszer csak kitesz valahol, és ennyi.”

(J. R. WARD)

Leültem a zongorám elé, de rögtön föl is álltam, állítottam a szék magasságán, és visszahelyezkedtem rá. Megkerestem a megfelelő távolságot, kihúzott testtel, büszkén a hangszer billentyűi fölé helyeztem a kezemet, hogy csak az ujjbegyeim súrolják a finom elefántcsont lemezeket, amelyek fehérre és feketére voltak festve. Néma, várakozó csend telepedett a nézőtérre. Aztán lehunyt szemmel, lassú ütemben kezdtem el játszani a számomra oly kedves dallamot.

A zongora életem hangszere volt. Ahogy megszólalt, minden szőrszálam égnek meredt, és végigfutott rajtam a borzongás. Minden alkalommal, amikor megérintettem a billentyűket és leütöttem egy hangot, a szívem megnyílt. Most is, mint minden alkalommal, gyönyörűen szólt a hangszer, én pedig teljes odaadással játszottam rajta. Az ujjaim határozottan, mégis gyengéden futottak végig a billentyűkön. A húrok a faburkolat mélyén csodásan zengtek, szinte látni lehetett a hangokat, ahogy megformálódnak a levegőben. Valósággal életre keltek, hol erdőkké, aztán rétekké, emberekké, később konkrét arcokká és csodálattól sugárzó szemekké váltak. A hangok megnyúltak és összemosódtak, máskor egész élesen pattogtak. Félelmetes volt, hogyan töltötte meg egyetlen zongora hangja az egész koncerttermet, de messzire jutott, a leghátsó sorokban ülők ugyanúgy hallottak mindent, mint az elsőben elhelyezkedők.

Az első tétel gyors volt és élettel teli, kellemes volt hallgatni, szinte felrázta az embert. Aztán következett a második, ami lassú és finom volt, ellágyította a hallgatókat, akik ellazulva lejjebb csúsztak székeikben, sokan még a szemüket is behunyták. A zene átjárta a testüket, pont ugyanúgy, mint az enyémet. A gondtalanság csodás élménye volt ez. Az ujjaim suhanva futottak a billentyűkön, vagy a billentyűk futottak végig a hosszú ujjaim alatt, már nem is tudom. Eggyé váltam a dallammal, a szívem a zene ritmusára dobbant. Az egész terem elhalványult, még a falon függő, halvány fényű kis lámpák is kialudtak, és most a fehér fény egyetlen forrása a zongorám volt. A testem beleolvadt a hangszerembe, de a zene még mindig szólt, egészen a negyedik tétel utolsó, hosszú hangjáig. A fények kigyúltak, és a nézők úgy álltak fel a sötétből, mint akiket elnyelt a mély, és most feléledtek. Tapsvihar rezegtette a falakat.

A nővéremre pillantottam, aki könnyes szemmel csodált. Ott volt a tekintetében minden. „Benne volt a lelked” – suttogta felém. Az én szemem is tele lett könnyekkel. Gyakran elérzékenyültem, ha játszottam. Nekem ez volt a lelki megtisztulás.

Miután felpattant, felfutott a színpadra, és a nyakamba vetette magát. Amanda és köztem eltéphetetlen kötelék volt. Erősebb bárminél. Mindennél és mindenkinél. Ő volt a legfontosabb ember az életemben. Mikor a szemébe néztem, tudtam, ő is ugyanígy van ezzel. A karjaiban ringatott, majd nyomott egy puszit az arcomra.

– Büszke vagyok rád, Miri – majd együtt pillantottuk a közönség felé.

A tapsviharból egyértelmű volt a hatalmas siker, amit a zenémmel váltottam ki. Ahogy a nővérem ölelésében ringatóztam, összeakadt a tekintetem élete párjáéval, Enrico Rossiéval. Lehervadt az arcomról a mosoly. Soha nem sikerült megbékélnem Amanda választásával. Senki nem értette, miért vagyok vele ilyen ellenséges. Tulajdonképpen én magam sem. Az anyám vágta egyszer a fejemhez, hogy ez csak féltékenység. Gyerekes vagyok. Ki akarom sajátítani a nővérem szeretetét. Talán igaza volt, de ez akkor sem volt magyarázat a szorongásra, amit ez a férfi képes volt kiváltani belőlem. Én szerettem a testvéremet. Nagyon szerettem őt, de végül nem tudtam mellé állni… Képmutatás lett volna azt mondani, hogy örülök ennek a kapcsolatnak, mikor féltettem őt. Volt ennek a férfinak a tekintetében valami… valami ördögi. Nem értettem, Amanda hogy nem látja ezt. Engedtem, beletörődtem, mert nem hagyhattam, hogy ez az alak éket verjen közénk. Jó testvérnek lenni olykor nehezebb, mint gondolnánk, mert feltétlen szeretet, egymás elfogadása és támogatása szükségeltetik. Ám ebben a pillanatban még ez sem szeghette kedvem, minden fájdalom és kín tovaszállt az utolsó dallammal együtt. A boldogság és a siker érzése járta át az egész lényem.

– Istenem, Miranda – lépett mellénk az anyám is, majd átölelt mindkettőnket. – Olyan büszkék vagyunk rád – suttogta. Minden olyan tiszta volt és idilli.

Még napokkal később is az én sikeres koncertemről cikkeztek az újságok, jöttek a jobbnál jobb felkérések, megkeresések. Az apám volt a menedzserem, így igyekezett a legjobb belátása szerint tanácsot adni, és velem együtt dönteni. Ám hiába szántam el magam, hogy az életem csak a zenének szentelem, az apám a saját derékba tört karrierjéből okulva, fontosnak tartotta, hogy ne tegyek fel mindent egy lapra. Sőt. Tanulnom kellett. Magániskolába jártam, ennek ellenére minden igyekezete hiábavalónak bizonyult, hogy a földön tartson, mert engem teljesen beszippantott a zene világa, az én igazi lelki társam a zongora volt.

Akkor is lelkesen gyakoroltam, amikor az apám lépett be a szobába.

– Elég lesz mára, ideje lenne tanulnod is. Holnap fontos vizsgáid lesznek – figyelmeztetett szigorúan.

Ilyenkor mindig a szememet forgattam, hiszen nekem semmi nem volt fontosabb, mint a zene.

– Jaj, apa, ez is fontos. Nekem ez a legfontosabb – csattantam fel.

– Miri, ismered az álláspontomat – közölte ellentmondást nem tűrően.

– Persze hogy ismerem. Hogyne ismerném, hiszen vagy százszor elmondtad már. De azért, mert a te karriered tönkrement, nem törvényszerű, hogy az enyém is így ér majd véget – vágtam vissza durcásan.

– Én csak nem akarom, hogy neked is olyan nehéz legyen, mint nekem volt. Mindig kell egy B terv – szajkózta.

Na persze! Tudomást sem véve apámról, újra a zongorának akartam szentelni a figyelmem, de ő mellém lépett, és határozottan lecsukta a hangszer fedelét. Ismertem ezt a pillantást.

– Apa! – háborogtam.

– Majd ha befejezted a tanulást. – A hangja kemény volt, és a pillantásából kiolvastam, nem érdemes vitatkoznom vele, bármit is mondanék, nem számítana. Megadtam magam az akaratának. Hosszan lehunytam a szemem, majd dühösen a szobámba rohantam. Én nem fogom úgy végezni, mint ő. Az teljesen kizárt! Ahogy bevágtam az ajtót magam mögött, csörgött a mobilom. A kijelzőn a nővérem, Amanda neve villogott. Szörnyen ingerülten kaptam fel a készüléket.

– Szia! – üdvözöltem. – Pont a legjobbkor. Apával már megint nem jutok dűlőre – panaszkodtam mérgesen.

– Miranda, figyelj most rám, nincs sok időm – remegett a hangja.

– Mi a baj? Mi történt? – álltam meg a szoba közepén. Sosem volt az a sírós típus.

– Mindenben igazad volt. Most már tudom. Bocsáss meg nekem, hogy nem hallgattam rád – zokogott.

Rossz érzés kerített a hatalmába.

– Amanda, az istenért, beszélj világosan!

A gyomrom görcsbe rándult. Elképzelni sem tudtam, mitől borult ki ennyire.

– Enrico… – nyekeregte, majd hosszú hallgatás következett. Már éppen meg akartam szólalni, mikor folytatta. – Nem az az ember, akinek hittem. Meg akartam ma lepni őt, és bementem hozzá az irodájába, de már bánom – sírt szakadatlanul.

– Mandy – suttogtam. Mindig így hívtam, amikor vigasztaltam vagy vigaszra vágytam.

– Hallottam, hogy sötét alakokkal üzletel, és láttam, ahogy valakit szemrebbenés nélkül lelőtt. Rettenetesen félek – hadarta. – Nem tudom, mit tegyek. A férjem egy hidegvérű gyilkos – suttogta.

Hirtelen félelem hasított a belsőmbe.

– El kell bújnod előle, hallod, Mandy! Gyere haza!

Biztonságban szerettem volna tudni őt.

– Nem tudja, hogy ott voltam – szipogta. – Elrejtőztem.

Ez a legkevésbé sem nyugtatott meg.

– Mihez akarsz most kezdeni?

– Elmentem a rendőrségre. Elmondtam nekik, amit láttam. De minden hiába, mert holttest az nincs. Egyelőre nem tesznek semmit, amíg a hulla elő nem kerül. Enrico ügyesen elrejtette valahová.

– Mandy, ez nagy hiba volt! Mi lesz, ha Enrico tudomására jut, hogy megláttad? Nem maradhatsz mellette. Nemcsak magad miatt, Emilio miatt sem. Gondolj a fiadra! Veszélyben lehet az életetek. Találj ki valamit, és lépj le. Most! – parancsoltam rá.

– Nem lehet. Színlelni fogok. A rendőr, aki kihallgatott, azt mondta, minden rendben lesz. Segíteni fognak. Vigyáznak rám. Alkut kötöttem.

Nem bíztam senkiben. Zsaruk, ugyan már!

A könyv mágikus eszköz. Az író a bűvész, a toll pedig a varázspálca. A jó „bűvész” magán tudja tartani a figyelmet, és az olvasó reméli, hogy még sokáig a bűvkörében maradhat.

A 2012-ben alapított Álomgyár Kiadó ezeket a bűvészeket keresi. Azokat, akik fantáziájukkal olyan helyekre merészkednek, ahová mások nem képesek. Akik le merik írni, amit a többiek nem, és ezt világgá is akarják kürtölni.

Az Álomgyár írókat keres, nekik segít írásaik könyvvé formálásában, kiadásában, terjesztésében.

Bárki jelentkezhet kéziratával, és együtt megtaláljuk az utat, amely a könyvespolcokhoz vezet!

konyvetirok@alomgyar.hu