Copyright © R. Kelényi Angelika

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Barna Gergely

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2016

www.alomgyar.com

ISBN: 978-615-5596-45-2

1.

1542 júniusában elszabadult a pokol. Legalábbis Illésházy Anna így érezte. Pedig az a reggel, amikor vesszőfutása elkezdődött, még egy cseppet sem tűnt vészjóslónak. Annak ellenére, hogy a háttérben komoly politikai cselszövés folyt a három részre szabdalt Magyarország egyesítése érdekében, a gyulafehérvári püspöki palotában nyugalom honolt. Az emberek mit sem sejtettek a hatalmasok terveiről.

Anna napfényes, hófehérre festett falú szobájában üldögélt. Még reggel volt, nem töltötte meg a helyiséget a nyári meleg. Enyhe szellő is lengedezett, meg-meglibbentette az ablakot díszítő könnyű vászonfüggönyt. A lány hosszú, barna haja előrehullott, ahogy átszellemült mosollyal nézte a karjában tartott csecsemőt. Ringatta a kicsit, miközben egy altatódalt dúdolt, alig hallhatóan, mintha csak magának énekelne. A gyermek néha felnyitotta sötétkék szemeit, és anyjára pillantott, aztán apró kezével hadonászott párat, majd ásított egy nagyot. Nem sírt. Nyugodt volt és álmos. A dajka az imént adta át tiszta ruhácskában, s most kettesben maradtak. Anna ezeket a pillanatokat szerette a legjobban. Amikor senki nem volt a közelükben, s ő kedves butaságokat suttoghatott Orsikának. Amikor az álmát őrizte, amikor dajkálta, amikor magához ölelte. Boldog volt. Nem tökéletesen, de a körülményekhez képest boldog. Orsika érkezése valamelyest feledtette vele, hogy ki is ő valójában, és elhalványította a fájdalmat, melyet szerelme elvesztése felett érzett.

A kislány már percek óta nem nyitotta ki a szemét, és a légzése is egyenletes lett. Anna tudta, hogy elaludt, de nem tette a bölcsőbe, inkább kényelmesen elhelyezkedett a bársonnyal bevont széken, megigazította a gyermek főkötőjét, aztán hátradőlt, és lehunyta a szemét.

Felrémlett előtte Orsika születése, és elmosolyodott. A leírhatatlan fájdalom ellenére úgy érezte, élete legcsodálatosabb napját éli. Még akkor is, amikor szolgálók futkostak körülötte, amikor a bába a térdei közé ült, és cseppet sem finoman belényúlt, miközben úgy hitte, a következő fájásnál szétszakad a hasa, az ágyéka és mindene. De tudta, hogy túléli. Tudta, hogy ez a fájdalom csak néhány órán át tart, aztán elmúlik. Ez a fájdalom csak a testét tépi, azt a testet, melyet ő képes uralni. Minden kínt elvisel, minden borzalmat túlél, de a lelkébe befészkelt hiányérzetet képtelen volt kiűzni magából.

Úgy hiányzott neki Demir, mint víz a sivatagban vándorlónak. Ha a kislányuk születésével vesztett is erejéből az űr, amit a férfi hagyott, tisztában volt vele, hogy amint az eszeveszett boldogságérzet alábbhagy, újra mardossa majd. Próbálta eltemetni az érzéseit. Próbált arra gondolni, hogy egyszer úgyis visszatér hozzá. Megtalálja a módját, hogy Isztambulba utazzon, és visszakapja a szerelmét. Persze nem most. Addig nem, amíg Orsika nem elég nagy ahhoz, hogy dajkákra, rokonokra hagyhassa. Addig nem, amíg ő maga nem tud elszakadni a gyermektől. Ezt fontolgatta a lánya érkezése előtt. Azóta azonban minden megváltozott.

Lemondóan felsóhajtott, és megrázta a fejét. Már tudta, soha nem jön el az a pillanat, amikor könnyedén magára hagyja Orsikát. Öt napja tarthatja a karjában, de ez alatt az öt nap alatt megfordult a világ. Attól a pillanattól, hogy először ránézett, nem számított más, csak ő. Nem számított a Sorores, a fogadalom, az eskü, a királyné, a haza, a szerelem, csak Orsika. Soha nem hitte, hogy ennyire lehet szeretni. Nem sejtette, hogy a legnagyobb szerelmet is sutba lehet dobni egy gyermekért, de most megtapasztalta.

Kinyitotta a szemét, és megemelte a kicsit. Megcsókolta a homlokát, majd felállt, kinyújtotta izmos, hosszú lábait, megmozgatta a sok üléstől elgémberedett derekát, mely a szülés után újra ugyanolyan karcsú volt, mint korábban. Karjában Orsikával az ablakhoz sétált. Az egykori gyulafehérvári püspöki palota, mely Buda török kézre kerülése után az erdélyi kormányzóság tulajdonába került, jóval kényelmesebbnek bizonyult a lippai várnál, ahol eddig éltek. A költözés és az utazás rendkívül fárasztó volt, még úgy is, hogy Izabella királyné kocsiján kapott helyet. Őfelsége kegyesen bánt vele, hisz tudta jól, Anna akkor lett várandós, amikor az ő utasításait követve Szulejmán szultán táborába kényszerült. Ezért úgy tűnt, hálát érez iránta. Noha a lány tisztában volt vele, hogy az életével felel a királyné és főképpen a fia biztonságáért, arra nem készülhetett fel, ami várta. És arra sem, hogy a feladat végrehajtása közben beleszeret a szultán testőrébe. Tette a dolgát. Szulejmán kegyeibe férkőzött, kikémlelte, hol őrzik a leveleket, melyeket a nagyurak házait kifosztó törökök vittek el György barát pincéjéből. Az volt a feladata, hogy megsemmisítse azokat, hisz minden sora súlyos árulásról tanúskodott. Izabella a szultán legnagyobb ellenségével, Ferdinánd királlyal egyezkedett, miközben a padisah segítségére várt. Ha ezek a levelek Szulejmán kezébe kerülnek, haragja talán már elsöpörte volna a királynét, Jánoskát és a magyar koronát is… De nem kerültek hozzá. Anna megtalálta, széttépte, és a Boszporuszba szórta a teljes levelezést.

A küldetés során azonban nem várt érzelmi vihar keveredett a lelkében. Pedig nem lehettek volna érzelmei. Legalábbis szerelembe semmiképpen sem eshetett volna, hisz a Sorores ezt tiltja. A Szövetség tagjaként egyetlen dolog lebeghetett a szeme előtt: a feladata. Egy Nővérnek, ha ölnie kellett a küldetése sikeréért, akkor ölt, ha egy férfi ágyát kellett felmelegíteni, azt tette. Nem törődhetett a saját érzéseivel, mindent meg kellett tennie, hogy megvédje a királynét. Mindent. Bármit. Erre képezték ki, erre készült gyermekkorától. Ezért került 15 évesen a budai Begina-házba, ahol a Nővérek felkészítették testileg, lelkileg arra, hogy tíz évig csak az legyen a célja, melyet a titkos szervezet kitűz a számára. Semmi más. Testőr legyen, kém, szajha, harcos amazon, okos, tanult társalgó, méregkeverő vagy gyógyító. Amit épp a küldetése megkívánt.

Elhúzta a száját. Mindenre felkészült, csak a szerelemre nem. Hiába voltak kemények az izmai, harcolt úgy, mint egy férfi, hiába lovagolt jobban, mint a katonák, beszélte több nép nyelvét, hiába ismerte az irodalmat, a zenét, a festészetet, tanulta ki a mérgek és a gyógyfüvek hatását, hiába minden – a szívét nem edzhette meg semmiféle tanulmány.

Félretolta a függönyt, és kipillantott az ablakon. A szögletes udvarra látott, melynek csak a közepét díszítette egy virágos, kör alakú ágyás, a többi részét lekövezték. Épp nyílt a kapu, és egy kocsi gördült be, majd megállt a bejárat előtt. A lány kíváncsian figyelte, kik lehetnek a vendégek. Egy lovászfiú pattant, és nyitotta a hintó ajtaját, melyből túlontúl ruganyos mozdulatokkal szállt ki egy magas, fekete köpenyes, apácafőkötőt viselő nő. Utána még két apáca bukkant elő a kocsiból, és sokkal frissebben ugrottak a kőre, mint ahogy azt egy ájtatos hölgytől elvárhatta volna az ember. Anna mozdulatlanul figyelte az érkezőket, és azonnal tudta, hogy nem adománygyűjtő, szent életű nőszemélyek jöttek a királynéhoz. Amikor az egyik felemelte a fejét, a lány meglátta az arcát. Balsejtelme beigazolódott. Elsápadt, a gyomra görcsbe szorult, a szeme összeszűkült az aggodalomtól.

– Emília! – suttogta, s a keze megrándult. A mozdulattól a kicsi hirtelen felébredt, és panaszosan felsírt. Az apáca az ablak felé kapta a szemét, de semmit jelét nem mutatta, hogy felismerte az ablakban kővé dermedve álldogáló nőt. Visszafordult útitársaihoz, intett, majd a barna, boltíves faajtón át határozott léptekkel besétált a palotába.

2.

Izabella királyné egyenes háttal ült a gazdagon díszített íróasztal mellett, és szorgalmasan írt. Egyszer-egyszer megállt kezében a lúdtoll, de aztán határozottan belemártotta a tintába, és folytatta az írást. Dús, sötétbarna haja kontyba tekerve takarta a nyakszirtjét. A súlya húzta is a fejét, ezért alányúlt, megemelte, megnyomkodta a nyakát, aztán újra a papír fölé hajolt. A háta mögött, a kereveten Mira Biekowszka grófnő hímezgetett dudorászva. Izabellának kifejezetten jókedve volt. Szerette hallgatni az udvarhölgy csilingelő hangját. A lengyel dallamocska az otthonát idézte, s fokozta egyébként is kellemes hangulatát. Olyan ritkán fordult elő, hogy reménytelinek látta a jövőt, hogy ezt az érzést mindenképpen meg akarta osztani atyjával. Úgy gondolta, végre nyugalomra lelhet, és kilábalhat az állandó bizonytalanságból, melybe hites ura, János király halála után került. De nemcsak öröméről akarta tájékoztatni Zsigmond lengyel királyt, hanem a segítségére is számított, noha eddig sok istápolást nem kapott. Legalábbis pénz formájában, hiszen háborús időkben aranyat küldeni szinte annyi, mintha az ember kútba dobálná a forintokat.

Kegyelmes Atyám!

Remélem, hogy levelem jó egészségben találja Felségedet. Örömhírt kell közölnöm. Rövidesen megtörténik az, amire már jó uram halála óta várok, és ami megváltoztatja jelenlegi sanyarú helyzetemet. Úgy tűnik, Ferdinánd király tartja magát az ígéretéhez, és a gyalui egyezkedés óta mindent elkövet, hogy kiállítson egy akkora sereget, amely visszafoglalhatja Buda várát a töröktől.

Nagy reményeket fűzök a további tárgyalásokhoz, és ahhoz, hogy Ferdinánd király és a francia Ferenc király összefogásával, na meg a magyar főrendek hathatós segítségével ez sikerül is. Igaz, hogy ezért le kellett mondanunk a magyar koronáról, de fejében birtokunkba kerül a szepességi Szapolyai terület, így a jólétünk biztosítva lesz. Martinuzzi György uram egyelőre nem engedi, hogy magam is aláírjam az egyezményt. Úgy látja jónak, ha megvárjuk, míg Ferdinánd valóban megindul egy nagy sereggel Buda felé. Erre is megvan minden esély, mert a hírek szerint a német birodalmi rendek mellettünk állnak, és szorgalmazzák a had kiállítását, hisz nekik is érdekük az, hogy délről védve legyenek. Ehhez pedig szükséges Buda visszafoglalása. Azt is hallottam, hogy rokonunkat, Joachim brandenburgi őrgrófot kívánják felkérni a hadvezetésre, amely egy kicsit nyugtalanít, ismerve az életmódját és szórakozásait. Most már csak abban reménykedem, hogy Szulejmán szultán nem szerez idő előtt tudomást arról, hogy a háta mögött kiegyeztünk Ferdinánd királlyal.

Kérem Felségedet, hogy sürgesse meg Bécsben a döntést a hadak indulásáról.

Mi egyébiránt már átköltöztünk Lippáról Gyulafehérvárra, a püspöki palotába, ahol sokkal kényelmesebben élünk. Egészségesek vagyunk, Jánoska is szépen fejlődik, miattunk nincs okuk Felségteknek az aggodalomra…

Itt tartott levelében, amikor felmerült benne, hogy ostobaságot tesz, hisz elfoghatják a futárt a törökök, elvehetik tőle a levelet, és akkor hiába reménykedik abban, hogy a szultán nem szerez tudomást az összeesküvésről. Fogta a teleírt, sárgás színű lapot, és apró darabokra tépte.

Ekkor kopogtak, és belépett a szálas termetű ajtónálló.

– Három kegyes nővér érkezett, felség – jelentette.

Izabella letette a lúdtollat, kiegyenesítette a derekát, és intett a katonának, hogy engedje be a hölgyeket.

A három fekete köpenyes nővér lehajtott fejjel lépett be a terembe. Megálltak középen, térdet hajtottak, majd az elöl álló, magas nő ránézett. Arca határozottságot és erőt sugárzott. Noha tisztelettel tekintett a királynéra, úgy tűnt, nem sok különbséget érez kettejük rangja között. Izabella összerezzent.

Ezek hárman épp olyanok, mint a varjak – merült fel benne, de aztán magában megrázta a fejét. – Ugyan, hogy juthat ilyesmi az eszembe!

Az apáca pillantásától szinte kislánnyá zsugorodott, ezért felállt, hogy ne kelljen felnéznie rá. Tudta, ki áll előtte. Szükségtelen volt a bemutatkozás, hisz látta a három nő nyakában lógó ovális alakú, csipkével szegélyezett aranymedált, mely egyetlen ismertetőjele volt a Nővéreknek. Köpenyük alatt a beginák ruháját hordták, de közel sem voltak olyan ájtatos, ártalmatlan, férj nélkül maradt úri hölgyek, mint a begina-házak világi élettől elvonult, szent életű lakói. A Ház csupán arra szolgált, hogy ezek a nők a figyelő szemektől elzárva készülhessenek fel minden támadásra, ami a királynét érheti. A Sororesnek, azaz a Nővérek Szövetségének hatalma nagyobb volt, mint egy királynak, szélesebb és hatékonyabb kémhálózattal rendelkezett, mint egy hadvezér. Számos hatalmasságot tartottak a markukban úgy, hogy azok még csak nem is sejtették, a Sorores befolyásolja a döntéseiket. Soha senki nem tudhatta, hogy a felesége vagy a szeretője nem egyike-e a Nővéreknek, hisz létezésüket évszázadok óta homály fedte.

Csak kevés beavatott ismerte a titkukat. Öt királyhű magyar család, és az, akinek a védelmére felesküdtek. A királyné. Hatalma azonban még neki sem volt felettük. A csupa nőből álló szervezet kemény harcosokká és okos stratégákká képezte ki a királyhű családok leányait, akiknek a mindenkori királyné védelmére kellett esküt tenniük. S most itt állt a Sorores feje Izabella előtt, aki tudta, hogy ez az asszony őérte él, mégis tartott tőle. Semmi jót nem jelentett a betoppanása, hisz ahol feltűnt a Sorores, ott veszély leselkedett.

– Felség – szólalt meg a magas, szikár asszony. – Emília vagyok. Úgy tudom, felséged már hallott rólam.

– Nővér – bólintott a királyné, és kihúzta magát. – Igen, tudom, ki vagy. Történt valami?

A rendfőnökasszony előrébb lépett, noha nem kapott rá engedélyt. Izabellának eszébe sem jutott rendreutasítani. Tisztában volt vele, Emília megteheti. Akár le is ülhet a színe előtt, sőt, le is fekhet, ha akar. A Nővér Mira felé pillantott, és Izabella rögtön megértette, hogy mit kell tennie.

– Menj ki, Mira, majd szólítalak! – intett az udvarhölgynek, aki szó nélkül felállt, és távozott.

A királyné kérdőn nézett a főnöknőre, miután becsukódott az ajtó.

– Illésházy Annáért jöttünk.

– El akarjátok vinni Annát? De miért? Néhány napja született a gyermeke. Mi lehet olyan fontos, hogy elszakítsátok egy kisdedtől? – döbbent meg Izabella.

– Higgye el felséged, rendkívül fontos. Annának egyébként sem a gyermekgondozás a feladata, ezt mindannyian jól tudjuk – vetett rá jelentőségteljes pillantást Emília. – Szüksége van rá a Szövetségnek, ezért eljöttünk érte. Megtenné felséged, hogy hívatja?

Izabella lehunyta a szemét, és próbálta leplezni haragját. El akarják vinni az egyetlen személyt, akire az életét is nyugodtan rábízta volna.

– Nem szívesen, Nővér – válaszolta fagyos hangon. – Ígéretet tettem neki, amikor visszatért Isztambulból, hogy a gyermekét itt nevelheti az udvaromban.

– Ezt nem ígérheti meg felséged! – nézett határozottan a királyné szemébe Emília. – Annának még évekig a Sorores parancsol. Mi mondjuk meg, mikor hol tartózkodjon, és milyen feladatot végezzen el. És ez nem egy gyermek nevelgetése. Ennél sokkal súlyosabb problémákat kell megoldania. Kérem, hívassa a lányt!

A Nővér hangja nem tűrt ellentmondást. Izabella tudta, hiába hadakozik: ha a Sorores el akarja vinni Annát, akkor el is fogja vinni.

3.

Anna gyomrában nem engedett a görcs. Tudta, ha Emília eljött, akkor nagy baj van. Biztos volt benne, hogy a Nővérek miatta érkeztek a palotába. Mi másért? Ki másért? Mióta hazatért Isztambulból, egyetlenegyszer sem keresték, nem hívatták a begina-házba. Már-már azt hitte, valóban nyugodtan nevelheti Orsikát, ahogy a királyné ígérte. Persze az esze mást mondott. A bolond remény, hogy elengedik a Szövetségtől most, hogy gyermeke született, szertefoszlott. Nem is értette, miért hitt annyira abban, hogy nem kap több feladatot, és maga rendelkezik az életével. Hiszen az élete a Sororesé, a Sorores pedig senkit nem ereszt, akit már tagjai közé fogadott. Tíz évig. Tíz hosszú évig, melyből még csak egy és fél esztendő telt el!

Ránézett a gyermekre, aki újra nyugodtan aludt a bölcsőben, és összeszorult a szíve. Nem hagyhatja itt. Nem kérhetik tőle, hogy itt hagyja, gondolta, de tudta, nem kérik, egyszerűen megparancsolják. Mégis, egy pici hang biztatta, hogy talán emberségesen bánnak vele, és megengedik, hogy a kislánya mellett maradjon, hisz ők is nők, nincsenek kőből. Talán átérzik azt, hogy egy anyának a gyermeke mellett a helye…

Halk kopogást hallott, majd benyitott Mira. Az utóbbi pár hónapban összebarátkoztak. Már nem látta színtelennek a lányt. Ragyogónak sem, de megszokta világos haját, világos szemöldökét, szempilláját, és meglátta benne az értékes, jólelkű embert, aki valójában volt. Sokat tudott róla. Mira közlékeny lett, bensőséges beszélgetéseket folytattak. Noha Anna nem tudott lengyelül, Mira pedig magyarul, a latin és a francia nyelv ismerete azonban mindkettejük számára megkönnyítette a csevegést. Kiderült például, hogy Biekowszka kezdetben taszítónak látta a királyné titkárát, Piotr Porembszkit, mert egy hórihorgas, minden lében kanál embernek hitte, de aztán felismerte, hogy nagyon okos és művelt, mi több, a szemei olyanok, akár egy riadt kiskutyának, a tekintete pedig csodálatosan kifejező. Aztán ott volt Dobrosewszki és Garlinszki grófnő esete, akik a királyné idős udvarhölgyei voltak, míg egy utazás során török haramiák meg nem becstelenítették őket. A két hölgy teljes mértékben megzavarodott a gyalázatos erőszaktól és a félelem okozta megrázkódtatástól. Dobrosewszki nagyon sokáig csak aludt, alig lehetett belediktálni valami kis ételt, italt, aztán meg is halt, mert még az orvos sem tudta rendesen etetni. Garlinszki grófnőnek ugyan nyitva volt a szeme, de semmiféle próbálkozásra nem beszélt. Nem mosolygott, nem sírt, olyan volt, mintha kővé vált volna az arca. Üres tekintettel evett, ha elétették a levest, ivott, ha a szájához tartották a poharat, de azon túl semmit nem csinált, csak feküdt. A teste már tele volt tályogokkal, de még azt sem mutatta, hogy fájdalmai lennének. Mira rengeteg időt töltött a hölgyek mellett. Ha a királyné nem igényelte a szolgálatait, már sietett is hozzájuk. Ápolta őket, felolvasott nekik. Amikor Dobrosewszki grófnő meghalt, vigasztalhatatlan volt, holott tudta, hogy a grófnő nem élhet túl sokáig tisztességes táplálék nélkül.

Azon a napon Garlinszki grófnőben elszakadt valami, mert a szolgálók arra lettek figyelmesek, hogy zokog. Annyira sír, hogy rázkódik bele. Mindenki szörnyen megijedt, azt hitték, hogy nagy a baj, és mindjárt a másik hölgy is meghal, csak ő a bánattól, de Mira ott termett, átölelte az idős udvarhölgyet, és vele sírt. Az orvos megállapította, hogy a grófnő fel fog épülni, mert végre kiadja magából a rengeteg kínt, amit átélt. Anna sejtette, hogy nem elsősorban Dobrosewszki grófnőt siratja, hanem saját magát, de mindegy volt: végre felszínre kerültek az érzelmei…

Mira egy kicsit toporgott, és épp nyitotta a száját, hogy kimondja, amiért jött, a lány azonban megelőzte.

– Hívatnak, igaz?

Mira bólintott, a tekintete azonban elárulta, hogy neki sem tetszik a váratlan fordulat.

– Három apáca érkezett a királynéhoz, engem pedig kiküldtek. Majd őfelsége kiszólt, hogy szaladjak érted. Tudod, kik lehetnek ezek? Igencsak zord képet vágtak, a vezetőjük pedig különösen furcsa. Túlságosan… hm – kereste a szavakat a szőke lány – erősnek, határozottnak látszik.

Anna a fejét rázta. Nem mondhatta el barátnőjének, hogy pontosan tudja, ki a három nő.

– Menjünk, Mira! Nem akarom megvárakoztatni a királynét – szólt nyugodt hangon, belül azonban majd szétszakadt a feszültségtől.

Egy pillanatra visszafordult a bölcsőhöz, megsimogatta Orsika arcát, aztán határozott léptekkel elindult a királyné lakrésze felé. Mira szinte futva követte, alig tudott vele lépést tartani.

– Nem is sejted, hogy mit akarhatnak tőled? – érdeklődött tovább.

– Nem – zárta le a beszélgetést Anna. Hazudott, de nem tehetett mást. Jobb, ha Mira még csak nem is sejti, ki is ő valójában. Barátnője számára ő csupán egy nemeslány volt, aki egy darabig a gyermek királyra felügyelt a budai palotában, aztán elkísérte Jánoskát Szulejmán szultán elé. Mindenki úgy tudta, hogy a haramiatámadáskor, melynek során Dobrosewszki és Garlinszki grófnőt meggyalázták, Anna el tudott bújni és elmenekült. Hamarosan férjhez ment egy magyar vitézhez, akitől a gyermeke született. A hites urát levágták egy összecsapásban, így özvegyen adott életet a kislányának. Izabella királyné pedig olyan kegyes volt, hogy maga mellé vette a gyermekével együtt. Ez a történet magyarázatul is szolgált Anna bánatos tekintetére és arra, hogy gyakorta elmerengett. Az, hogy eljutott a szultán udvarába, szerelmes lett egy janicsárba, és Orsika tulajdonképpen félig török, félig magyar gyermek, fel sem merülhetett Mirában.

Hamar elérték a királyné termét. A jól megtermett őr szó nélkül nyitotta előttük az ajtót.

Amint beléptek a szobába, mind a négy nő feléjük fordult.

A királyné nem nézett Annára, inkább egy intéssel újra elküldte Mirát. Emília tekintete azonban a lány arcára szegeződött, aki feszült várakozással pillantott a sötét, merev szigort sugárzó szemekbe. Eszébe jutott, hogy amikor tizenöt évesen a begina-házba került, Emília nővér szinte anyja helyett lett anyja. Szerette, gyámolította, tanította. Amikor azonban betöltötte a huszadik életévét, minden megváltozott. Készen állt a feladatok végrehajtására, felkészült arra is, hogy meghaljon a királynéért, ha kell. Bevésték az agyába a szabályokat, azt is, hogy nem kötődhet senkihez. Azokhoz sem, akik öt éven át nevelték. Nem volt már szükség arra, hogy okítsák, megvédjék, bátorítsák. Attól fogva Emília nem anyáskodott felette, hanem keménykezű vezérként irányította, és ha a szíve legmélyén szerette is, ezt az érzést olyan jól eltemette magában, hogy Anna semmit sem érzékelt belőle. Most sem látott a nővér tekintetében megértést, csak hajthatatlanságot.

4.

Izabella nem nézhetett folyton másfelé, kénytelen volt Annára emelni a pillantását. A lány épp térdet hajtott. Láthatóan ideges volt, tekintetében a királyné a megszokott nyugalom helyett feszültséget és elszántságot fedezett fel. Pedig Anna nem őt figyelte. Emíliával nézett farkasszemet. Majd elfordította tekintetét a Nővérről, és felé fordult.

– Hívatott, felség – mondta tisztelettel.

– Igen, Anna. A nővérek téged keresnek – bólintott Izabella. Hangja üresen csengett, ő már tudta a Nővérek érkezésének okát. – Nővér? – intett Emília felé, mintegy átadva neki a szót és a fájdalmas közlés lehetőségét.

– Szedd a holmid, Anna, velünk jössz! – utasította a főnöknő kertelés nélkül, és köhintett egyet, mintha megköszörülné a torkát. – Sürgős feladatod van. – Hangját mélyebbnek és reszelősebbnek hallotta a lány, mint amire emlékezett.

Anna megmerevedett. Nem lepte meg a parancs, mégis apróra zsugorodott a szíve a kegyetlen mondattól.

– Nem kaphatná valaki más ezt a feladatot, nővérem? A gyermekem még csak ötnapos… – kezdte kissé remegő hangon, de a Nővér egy legyintéssel félbeszakította.

– A gyermeked jó helyen van. Neked nem az a dolgod, hogy őt istápolgasd, hanem az, hogy teljesítsd a kötelességedet!

– Az én kötelességem most az, hogy a gyermeket, akinek életet adtam, megvédjem, neveljem és törődjek vele. Felelősséggel tartozom érte. Nem hiszem, hogy nincs más, akinek ezt a feladatot ki lehetne osztani! – ellenkezett a lány ingerülten, és nem törődött vele, hogy a királyné is tanúja a beszélgetésüknek.

Emília szeme összeszűkült a dühtől. Egy lépest tett Anna felé, aki nem mozdult, állta a haragos tekintetet.

– Parancsolom, hogy szedd a cókmókod, és indulj a kocsihoz! Tisztában vagy vele, hogy az ellenállásodért az életeddel fizethetsz?

– Légy kegyelmes, nővérem! – fogta vissza a hangját a lány, az arca és a tekintete azonban eltökélt volt. Izabella látta, esze ágában sincs elhagyni a kislányát és teljesíteni a parancsot. Csodálta ezt a bátorságot, ugyanakkor tudta, teljesen hiábavaló.

– Jó. Akkor a holmid nélkül viszünk – utasította ellentmondást nem tűrőn a főnökasszony.

A királyné döbbenten nézte a jelenetet. Mindkét nő halkan beszélt, mégis olyan erő feszült az arcukon és a hangjukban, hogy szinte megijedt tőlük. Most értette meg, hogy Anna milyen tökéletes maszkot viselt eddig. Az okos, engedelmes, tisztelettudó lány egy másodperc törtrésze alatt levetette álarcát, és kemény harcosként állt ellenfelével szemben. Olyan amazonként, aki bármire képes. Izabella arra gondolt, nem szeretne egyikük ellensége sem lenni. Eddig nehezen képzelte el Annát férfi módra küzdeni, de most látta, harcolni fog, hogy a gyermeke mellett maradhasson, noha semmi értelme. Legyőzheti a Nővéreket – bár erre sincs sok reménye –, utána azonban mihez kezd? Menekülni fog egész életében? A Sorores megtalálja bárhol. Nincs hely ezen a világon, ahova elbújhatna előlük.

A lány keze ökölbe szorult. Úgy helyezkedett, hogy lássa mindhárom Nővért, és ne érhesse hátulról támadás. Emília gúnyosan elmosolyodott a mozdulatot látva.

– Te tudod a legjobban, hogy felesleges az ellenszegülés – nézett rá továbbra is összehúzott szemmel. – Itt akarsz harcolni velünk a királynéd előtt?

Izabella tisztában volt vele, hogy közbe kell lépnie. Nem akart vérontást. Úgy gondolta, akkor teszi a legjobbat Annával, ha ráveszi, önként menjen a Nővérekkel.

– Menj, Anna! – parancsolt rá ő is. – Vigyázunk a gyermekedre!

– De felség! Hogy hagyhatnám itt a kislányomat? Olyan apró még… szüksége van rám – kapta az a pillantását Izabella felé.

– S az jobb lesz neki, ha meghalsz? Hidd el, a gyermeked jó helyen lesz itt. Ígérem, úgy neveljük, mint egy hercegnőt, míg vissza nem térsz!

Úgy tűnt, a lány belátja, hogy nincs értelme a harcnak, mert lehajtotta a fejét, ökölbe szorított keze lemondóan elernyedt. Arcán a feszültséget a tehetetlenség kínja váltotta fel. Szemében kétely tükröződött, ahogy a királynéra nézett. Izabella tudta, hogy arra gondol: egy ígéretét már megszegte, miért higgyen neki most?

– Ami hatalmamban áll, megteszem. Örökké hálás leszek neked azért, amit tettél. A lányodért nem kell aggódnod. A te sorsod felett azonban nem én rendelkezem – mondta olyan határozottan, ahogy csak tudta.

Anna tekintete elhomályosult. Nem sírt, ahogy ezt egy egyszerű anya tette volna, amikor tudja, talán soha többé nem láthatja a gyermekét. Izabella végtelenül sajnálta. Észrevette, hogy a lány hadakozik önmagával, az ösztöneivel, és azt is látta, hogy erőnek erejével fogja vissza magát, nehogy végzetes ostobaságot kövessen el. Már így is magára haragította Emíliát, és a királyné biztos volt benne, hogy a lány büntetése nem marad el. Egy Nővér nem mondhat nemet a vezetőjének. Vakon, aggályok nélkül teljesíti a parancsot, vagy keményen meglakol.

Annának egyetlen szerencséje, hogy nagy szüksége van rá a Szövetségnek. A feladatot, amivel megbízni készülnek, kizárólag ő tudja végrehajtani, senki más nem képes rá. Senki másnak nincsenek olyan ismeretei, kitartása, ereje és tudása a tagok közül, mely erre a küldetésre alkalmassá tenné – merengett.

– Elbúcsúzhatok? – kérdezte Anna suttogva, Emíliára emelve a keserűségtől sötétzöldben játszó szemeit.

A főnökasszony mogorván nézett rá, s alig láthatóan bólintott. Aztán fejével a két Nővér felé intett.

– Csak ha ők is elkísérnek.

A könyv mágikus eszköz. Az író a bűvész, a toll pedig a varázspálca. A jó „bűvész” magán tudja tartani a figyelmet, és az olvasó reméli, hogy még sokáig a bűvkörében maradhat.

A 2012-ben alapított Álomgyár Kiadó ezeket a bűvészeket keresi. Azokat, akik fantáziájukkal olyan helyekre merészkednek, ahová mások nem képesek. Akik le merik írni, amit a többiek nem, és ezt világgá is akarják kürtölni.

Az Álomgyár írókat keres, nekik segít írásaik könyvvé formálásában, kiadásában, terjesztésében.

Bárki jelentkezhet kéziratával, és együtt megtaláljuk az utat, amely a könyvespolcokhoz vezet!

konyvetirok@alomgyar.com