A történet szereplői kitalált alakok;
a valósággal való bármilyen egyezés
csupán a véletlen műve.

Copyright © Julia Lewis Thomson

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sütő István (Süti)

Szerkesztette: Luca Anna

Korrektor: Kalocsai Judit

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2016

www.alomgyar.com

ISBN: 978-615-5596-35-3

Ajánlom mindenkinek, aki elég bátor ahhoz,
hogy levegőt vegyen.

ELŐSZÓ

Többek által válunk azzá, akik jelenleg vagyunk. Első lélegzetvételünktől kezdve befolyásolnak minket az események, az élmények, de főképp az emberek, különösképpen a családunk. Tapasztalatok nélkül születünk a Földre, így csak a szüleinktől tanulhatunk a szeretetről, az érzelmekről, a bizalomról és a reményről. Emiatt az ember életében nagyon fontos a család. Egy család általában egy anyából, egy apából és egy vagy több gyerekből áll. Nos, az én családom nem ilyen. Az enyémben főleg nők voltak, azaz csak nők; a férfiaknak nálunk csupán epizódszerep jutott. Hamar megtanultam, hogy nem szokhatom meg az állandóságot, mert az emberek jönnek-mennek, meghalnak körülöttem.

Apám volt az első férfi, aki elhagyott – vissza se nézett; még az okát se mondta meg. De a világomat a nagypapám elvesztése rengette meg igazán, mikor egy boldog mosoly után nemsokára már csak sár takarta a testét.

Tragédiák sorozata az élet, és ezt nem könnyű feldolgozni. Mindenki másképp éli meg a bajokat, és más módon próbál túljutni rajtuk. Egyeseknek évekbe telik, míg rájönnek, hogy a fájdalomban nem dagonyázni kell, hanem felállni, szembenézni vele és túljutni rajta, mert az élet csak így mehet tovább. De csak akkor megy tovább, ha a szívünkre hallgatunk, és nem engedjük, hogy mások irányítsanak az általunk választott úton.

I. RÉSZ

Csak nézni az emberek boldogságát,
Figyelni a gyermekek játékát,
S keresni az élet értelmét.

I. fejezet

Lassan felém fordult, mikor már csak ketten maradtunk a teremben. Az állam alá nyúlt, és éppen annyira billentette felfelé a fejem, hogy a tekintetünk összekapcsolódjon. Szinte elvesztem a zöld szemekben. A szívem hevesebben vert, olyan érzések árasztottak el, amelyek létezéséről nem is tudtam.

– Szeretlek! Szép vagy – suttogta.

Mi? Tessék? Jól hallottam? Ez teljesen megőrült? Még soha senki se mondta nekem őszintén, hogy szeret.

Néztem az arcát: kutattam a hazugság nyomai után, annak ellenére, hogy a lelkem legmélyén nagyon szerettem volna hinni neki, belékapaszkodni, mint fuldokló a megmentőjébe. Várta, hogy megszólaljak, reagáljak, de egy hangot sem tudtam kiadni. Önkéntelenül felé nyújtottam a kezem, finoman megsimogattam az arcát, aztán megfordultam, és elmentem. Életemben nem ez volt az első, és nem is az utolsó hiba.

Másnap megkérdezte, hogy miért hagytam ott.

– Vak vagy, ha szépnek látsz! Hagyj békén! – vágtam hozzá a szavakat.

– Az a baj, hogy nem nézel tükörbe, pedig kellene. Amikor ma hazaérsz, tedd meg, kérlek!

Túl jól kiismert az évek alatt, amíg egy padon osztoztunk a suliban. Túl jól… Látta, hogy értéktelennek tartom magam, csak túlélek. Ő volt az első, aki képes volt rá, hogy elhitesse velem, érdemes felkelnem reggelente.

Féltem. Féltem szeretni. Nem szerethettem, mert akiket szerettem, azok egy idő után elhagytak. Rájöttek, hogy egy roncs vagyok. Különben is, a szeretetet túlbecsülik, szerelem pedig nem létezik, csak a gyermekmesék szüleménye. Nincs és pont.

*

– Anna, gyere ki a táblához! Oldd meg ezt az egyenletet!

Ó, hogy a pokolban égne meg! Miért éppen én? Tudja, hogy utálok a táblára írni.

Túléltem, újra túléltem. Kimentem, megoldottam, visszaültem, és közben leégett a bőr az arcomról. Néztem a táblát, és halkan zokogtam, átkozódtam magamban. Senki sem látta és nem hallotta. Ekkor ő megszorította a kezem, és a fülembe súgta, hogy ügyes vagyok. Azt hittem, teljesen hibbant; hogy lennék ügyes, hiszen látja, mi van a táblán. Mindenki látja az írásomat. Vagy olyan hülye a matekhoz, hogy érthetőnek gondolja, amit a krétával felvéstem, vagy tényleg ő a totál vaksi kettőnk közül.

Elhúztam a kezem, és óra végéig csak a feladatokra koncentráltam. Egyszer se néztem fel a füzetemből. Óra végén összepakoltam, és futólépésben a könyvtárba mentem, hogy minél messzebb legyek a többiek lesajnáló tekintetétől. Csengetés előtt pont lezöttyentem a helyemre, hogy újabb okosságokat hallgassak a… már nem is tudom, miről. Nem fontos. Kit érdekel? Én csak túléltem a napokat, a heteket, a hónapokat és a dolgozatokat. Nem tanultam rosszul. Jeles voltam mindenből. Túlélni a maximumon kell, vagy nem?

Az utolsó óra után megkérdezte, hazakísérhet-e.

Ő az egyik legmenőbb pasi az évfolyamon, sorban állnak utána a csajok, és pont engem akar hazakísérni. Most jöttem volna le a falvédőről?

– Te engem ne kísérgess haza! Ott van Csilla, Zsuzsa és még vagy húszan. Na, azokat kísérgetheted! Engem hagyj békén! Nem vagyok madár – válaszoltam ellenségesen.

– Én csak kedvesen megkérdeztem. Most miért vagy ilyen undok?

– Azt hiszed, a lábad elé omlok, mint az összes többi hülye liba. Hát tudd meg, én nem vagyok olyan!

– Ja, persze. Majd szólj, amikor már képes leszel a fától az erdőt is meglátni. – Azzal sarkon fordult, és otthagyott.

Teltek a napok, a hetek, és a szükségesnél egy szóval sem szólt hozzám többet. Az egyik nap a földrajztanár nála nyitotta ki a naplót. Láttam, hogy az álla megfeszül, és ökölbe szorítja a kezét. Nem készült rá, hogy feleltetni fogják.

Szerencsére épp rálátott az asztalunkra, így segíthettem neki. Félszavakból is megértett.

Magam sem tudom, miért súgtam neki, talán megszokásból; évek óta így tettem, cserébe megcsinálta helyettem rajzórára a beadandókat. Mindig is barterként gondoltam arra, ami közöttünk volt, de abban a pillanatban, amikor visszaült a helyére, és a szemembe nézve elsuttogott egy köszönömöt, újra ugyanaz az érzés járta át minden porcikámat, mint amikor azt mondta, szeret. Éreztem, hogy menekülnöm kellene tőle. Nem engedhetem közel magamhoz, ő is csak megígér mindent, a csillagokat is, és utána lapátra tesz. Csak egy pasi, ugyanabból a fából faragták, mint az apámat.

*

Szeptember végén mindig nagy születésnapi bulit rendezett. Ebben az évben én is kaptam rá meghívót, a táskámban találtam, amikor este ki- és bepakoltam a könyveket. Ültem az ágyamon, és csak szorongattam az általa rajzolt papirost. Nem mertem hinni a szememnek. Kérlek, gyere el! Sokat jelentene – olvastam újra és újra a szavait.

Rettegtem attól, hogy hibát követek el, de bátorságot gyűjtöttem, felvettem egy szűk farmert és egy szexi felsőt, beszárítottam derékig érő, szőkésbarna loboncomat, sminkeltem, és a balesetem óta először elvonszoltam magam egy buliba.

A női populáció fölényesen képviseltette magát, és mind azt szerették volna elérni, hogy az ünnepelt őket bontsa ki az ajándékok helyett. Ő azonban egész este csak engem figyelt. Engem, aki ekkor szembesültem azzal, hogy az évfolyamtársaim szívesen látnak a buliban, és társalogni próbálnak velem. Az elmúlt években meg voltam győződve róla, hogy csak teher vagyok számukra, akivel mindig baj van, csak szánni lehet, most azonban őszinte szeretettel fordultak felém – olyan régen szükségem volt erre…

Nagyon rossz lesz felébredni ebből az álomból, nagyon-nagyon rossz…

– Na, megérte eljönni? – érdeklődött, miután mindenki hazament.

Ja, hogy én mit kerestem még mindig ott, mikor a többiek már leléptek? Hát a húgocskája, Léna szóval tartott. Kedveltem: egy évvel volt fiatalabb nálunk, abban a bandában énekelt, ahol a bátyja dobolt, és akárcsak én, rajongott a művészetért.

– Azt írtad, hogy sokat jelentene neked, ha eljönnék – feleltem.

– Nem, én nem ezt írtam. Csak azt, hogy sokat jelentene, de azt nem írtam oda, hogy kinek.

– Aha, értem már, te egy szómágus vagy – gúnyolódtam.

– Ennyire rossz kibújni a csigaházadból? – kérdezte komolyan.

– Nem – válaszoltam halkan.

Egyik kezével átölelte a derekamat, a másikkal a hajamba túrt, és lassan felém hajolt: először csak egy kis csókot lehelt az ajkamra, majd mikor nem ellenkeztem, gyengéden és kedvesen csókolt tovább. Úgy hullottam a karjai közé, mint egy falevél. Végre éreztem valamit. Szédítő volt, lélegzetelállító. Ismerős volt minden mozdulata, rezzenése. De amint elengedett, újra elkezdtem mantraként ismételgetni magamban, hogy nem érezhetek semmit, nem szabad közel engednem magamhoz se őt, se mást, mert elhagynak, elmennek, és még el sem búcsúznak.

Otthon ki fognak akadni, hiszen gyerekkoromtól azt papolják, hogy szerelem nem létezik, és ne higgyek a mesékben, csak a céljaimra figyeljek, tanuljak, járjak egyetemre, szerezzek jó munkát – még egy évtizedig folytathatnám ezt a halandzsát.

Nem tudtam nem érezni, ezért visszabújtam védelmező, meleg ölelésébe, és engedtem, hogy egy percig gyenge legyek, míg erős karjai óvnak.

*

Repültek a napok, boldog voltam. Szinte mindennap hazakísért, legalábbis majdnem haza; egy sarokkal hamarabb búcsúztunk, mert nem vágytam egy alapos fejmosásra otthon. Szülői értekezleten az osztályfőnök azért biztos, ami biztos alapon elkotyogta, hogy együtt vagyunk, otthon meg is kaptam érte a hegyi beszédet, pedig nem romlottak a jegyeim, de úgy állították be, mintha emiatt bukásra állnék mindenből.

– Szótlan és szomorú vagy: mi történt? – szegezte nekem váratlanul a kérdést.

– Nem érdekes, semmi. Ne beszéljünk róla! – szavaltam el a jól begyakorolt szövegemet, akár egy verset.

– Te sosem mondasz semmit azokról a dolgokról, amik nyomasztanak, pedig hidd el, jobb lenne, ha kibeszélnéd magadból, ha átadnál a terheidből egy kicsit. Nem muszáj egyedül cipelned őket – tanácsolta, miközben kedvesen cirógatni próbált, de elhúzódtam tőle.

– Nem nyomaszt semmi, minden szép és jó. Nincs gond. Nem kell engem babusgatni – szavaltam továbbra is.

– Meddig csinálod még ezt? Bele fogsz betegedni abba, hogy mindent magadban tartasz. Fel fog őrölni.

– Ja, ja, persze, ahogy mondod, Mr. Okostojás – feleltem szarkasztikusan.

– Komoly próbálok lenni, te is lehetnél az egy kicsit. Hetek óta bezárkózol, nem avatsz be a dolgaidba. Az osztályfőnököt is elküldted a fenébe, mikor kihívott a táblához, pedig még egyszer sem tettél ilyet.

– Jólesett elküldeni, megérdemelte. Miért akar állandóan leégetni? Tudja, hogy nem lesz jobb – fakadtam ki. – Az se érdekel, amit otthon kaptam érte.

– Már megint otthon volt valami?

– Mindegy, ne törődj ezzel – vontam meg a vállam.

– Még jó, hogy törődöm, hát szeretlek! És látom, hogy rosszabbul vagy. A kezed megint…

– Ha zavar a kezem, akkor ne járj velem! Szakítsunk és pont. Nem nagy cucc!

A kezem említésére olyan indulatok szabadultak el bennem, hogy meggondolatlanul szaladtak ki a számon ezek a szavak, pedig semmi másra nem vágytam, csak hogy vele legyek, és elvesszek az ölelésében.

– Nem ezt mondtam! A francba! – túrt dühösen a hajába.

– Akkor mit? Szerintem ezt. Gáz a kezem és kész, nem is értem, mit akarsz tőlem. Ciki vagyok – léptem el tőle.

– Oké, értem, ideges vagy. Majd hívj, ha lecsillapodtál – mondta, és már el is tűnt.

Ez vagyok én: mindent sikerül eltolnom, még a jó dolgokat is.

Másnap reggel a suli előtt várt.

– Bocsáss meg! Sajnálom, ahogy tegnap viselkedtem.

– Nem neked kell bocsánatot kérned, hanem nekem. Igazad van, változtatnom kell, csak még nem tudom, hogyan – motyogtam szinte magamban.

– Beszélned kellene azokról a dolgokról, amik veled történtek, és arról, hogy most min mész keresztül. Tudod, hogy én mindig itt vagyok, ha szükséged van rám, de még jobb lenne, ha valaki olyanhoz mennél, aki többet segíthet, aki…

– Mint az anyukád… aki pszichológus – fejeztem be helyette.

– Igen, így gondoltam én is. Na, gyere, bújj ide, te makacs nőszemély!

Az anyukájával, Dalmával egész jól összebarátkoztam, nagyon aranyos és kedves volt. Andris tőle örökölte a zöld szemét és a fekete haját. Picike, törékeny asszony volt, akárcsak Léna. De Andris ugyanolyan magas volt, mint az édesapjuk.

Andris szülei mindig megengedték, hogy suli után náluk lógjunk, és tegezzem őket, nagyon lazák voltak. Egyszer-kétszer, amíg arra vártam, hogy Andris elkészüljön, beszélgettem Dalmával. Jó érzés volt, hogy valaki ítélkezés nélkül meghallgat, annak ellenére, hogy csak pár szót váltottunk a suliról.

– Dalma, szeretnék kérdezni valamit, de kérlek, ne mondd el senkinek!

– Persze, kérdezz csak!

– Járhatnék hozzád a rendelőbe? – nyögtem ki nehezen, mert ezzel bevallottam, hogy nem tudom egyedül megoldani az életemet. Szükségem volt valakire, aki segít feldolgozni a történteket, Andris nem tévedett.

– Jaj, kicsim, úgy örülök, hogy megkérdezted! – ölelt magához kedvesen. – Hozzám sajnos nem, mert a fiam barátnője vagy, de a kolléganőmet felkeresheted.

– Ígérd meg, hogy Andrisnak nem mondod el, és másnak sem! – kértem, mert nem akartam, hogy újabb szánakozó pillantásokat kelljen elviselnem, főleg Andrástól.

– Szerintem jobb lenne, ha elmondanád neki, de ez a te döntésed. Én nem szólok, majd beszélsz vele, ha eljön az ideje.

– Köszönöm!

A következő hét szerdán elindultam Stefán doktornőhöz. Dalma beszélte meg az időpontot. A rendelőig többször a hátam mögé néztem, nem akartam, hogy valaki észrevegye, hová igyekszem. Az ajtón is olyan gyorsan lopakodtam be, mint egy tolvaj. A magánrendelőben a recepciós széles mosollyal fogadott, már tudta, ki vagyok.

A doktornőtől ugyanazt az eleganciát vártam, amit Dalmától már megszoktam, ehhez képest farmer, szűk póló és sárga Converse volt rajta. Az egyszerűségétől megnyugodtam. Végre valaki, aki nem törekszik tökéletességre!

– Mesélj magadról!

– Anna vagyok, 18 éves, évvesztes, és nem bukott. – Erre felvonta a szemöldökét, mint aki nem érti, miért van ennek jelentősége. – Nemsokára befejezem a sulit. Ennyi, semmi több.

– Beszélj az iskoláról!

– Jól tanulok, jól megy minden.

– Minden?

– Igen, minden.

– És a továbbtanulás?

– Egyetemre megyek.

Mennyi kérdés! Kérdezné már végre azt, amit tényleg akar. Például hogy mi történt a kezemmel. Erre mindenki kíváncsi. Három év telt el, de még mindig ezt a kérdést boncolgatják, pedig a balesetről a helyi újság is cikkezett.

– Hová jelentkezel?

– Még nem tudom, de azt hiszem, Budapestre.

– Miért?

– Messze van – egy percre elgondolkoztam, mielőtt folytattam volna –, mindentől messze.

– Mitől szeretnél messze kerülni?

– Ettől a várostól… mindent elölről akarok kezdeni – ez véletlenül szaladt ki a számon, még soha nem beszéltem erről, csak magamban. Esténként álmodoztam arról, hogy elmegyek, és minden más lesz, egészen más. Boldog leszek és szabad.

– Milyen a családod?

– Róluk nem szeretnék beszélni.

– Miért jöttél?

– Jobban szeretnék lenni. De most úgy érzem, haza kell mennem. Remélem, nem baj – felpattantam a kanapéról, kirohantam, és csak az utcán megállva éreztem úgy, mintha újra kapnék levegőt. Nem hittem volna, hogy ilyen nehéz lesz beszélni, pedig még nem is kérdezett semmit.

Miután hazaértem, elmentem futni, és pont beleszaladtam Andrisba. Jó volt újra látni, pedig csak pár órája búcsúztunk el a suliban. Kocogtunk egy ideig, csendben egymás mellett. Tudta, hogy szeretem a csípős, hideg téli estéket, mert úgy gondoltam, minden szépben lennie kell egy kis rossznak is.

– Hétvégén a Defektesekkel a Placcon lépünk fel, eljössz?

– Naná! – Átöleltem, és megcsókoltam.

Nem volt kedvem hazamenni, olyan jó volt vele, de nem maradhattam túl sokáig, mert otthon faggatóztak volna.

*

A Placcon gyülekezett a tömeg, mi két asztalt toltunk össze, hogy mindannyian elférjünk, mivel a Defektesek körül mindig nagy baráti társaság gyűlt össze.

Lénán és Andrison kívül a Defektesekhez tartozott Maxim és Fecó is, akik gitároztak. Maxim vagyis Maximilián szülei Oroszországból költöztek kis városunkba tizennégy éve, állítólag tetszett nekik az éghajlat és az ország. A mi Foxi Maxink egyébként pontosan olyan volt, mint a szőke herceg: világosszőke haja majdnem fehérnek tűnt, és kék szemei szinte világítottak a sötétben. A modora viszont egyáltalán nem volt herceghez illő, az osztályfőnök naponta százszor íratta le vele, hogy „szexről nem beszélek csúnyán az iskolában”, de már csak röhögött rajta. Fecó egyszerű, zárkózott srác volt, rengeteg tetkóval és szegeccsel, de rajta sem segített volna sokat, ha Domestosszal mossák ki a száját.

Andris legjobb barátja, Peti állt a billentyűk mögött. A többiek most is azzal ugratták szegényt, hogy csak áll, és nem csinál semmit a színpadon a fellépések alatt.

– Ti láttátok, hogy Péterkénk valaha is leütött volna akár egy billentyűt is? Szerintem csak kipakolja és elrakja a felszerelését – bosszantotta Léna.

– Srácok, én még soha nem hallottam, hogy a dalaitokban a dobon és a gitáron kívül más is lenne – csatlakozott Peti barátnője, Szilvi is a cukkoláshoz, igaz, kissé erőltetetten. Óvodáskoruk óta együtt voltak, elválaszthatatlannak tűntek.

– Vigyázz, kislány, ha tovább folytatod, a koncert után nem lesz, aki hazavigyen! Ti meg mossatok fület! – morogta Peti. – Inkább megnézem, minden rendben van-e.

– Hú, de sértődős valaki! – kiabált utána Andris.

– Cseszd meg! – szólt vissza Peti, és el is nyelte a sötétség.

– Utánamegyek – közölte Léna.

Mindenki örült, hogy végre a mi Placcunkon játszanak, ami ennek örömére teljesen meg is telt rajongókkal.

Koncert után csocsóbajnokságot rendeztünk, táncoltunk, ittunk és hülyéskedtünk. A balesetem óta először éreztem úgy, mintha megállt volna az idő, és a barátaim ugyanúgy néznének rám, nem sajnálkozva, és nem figyelnék egyfolytában a kezemet. Újra közéjük tartoztam, egész, egészséges emberként.

Zárásig maradtunk. Andris természetesen motorral jött, az ő kis drágájával. Már órák óta nem ivott, így félelem nélkül ültem mögé, de nem is ettől kellett tartanom, hanem hogy jóval túlléptem a takarodó idejét. Gyomorgörcsöm volt hazáig, és nem azért, mert én ittam meg Andris részét…

– Várj! Adj egy csókot!

– Már adtam.

– Az egy puszi volt. Nyugi, nem lesz semmi baj. Csak vedd lazán, jó? – nyugtatott. Rámosolyogtam, megcsókoltam gyorsan, és beszaladtam a házba.

A könyv mágikus eszköz. Az író a bűvész, a toll pedig a varázspálca. A jó „bűvész” magán tudja tartani a figyelmet, és az olvasó reméli, hogy még sokáig a bűvkörében maradhat.

A 2012-ben alapított Álomgyár Kiadó ezeket a bűvészeket keresi. Azokat, akik fantáziájukkal olyan helyekre merészkednek, ahová mások nem képesek. Akik le merik írni, amit a többiek nem, és ezt világgá is akarják kürtölni.

Az Álomgyár írókat keres, nekik segít írásaik könyvvé formálásában, kiadásában, terjesztésében.

Bárki jelentkezhet kéziratával, és együtt megtaláljuk az utat, amely a könyvespolcokhoz vezet!

konyvetirok@alomgyar.com