Melissa Moretti

Házamba hívlak

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-044-2
MOBI ISBN 978-963-453-045-9

TARTALOM

Verőfényben

Sötétben

Pirkadat

Hajnal

Reggel

Napfény

Nappal

Felhők

Szél

Eső

Fátyolfelhők

Délelőtt

Délben

Verőfényben

A nap olyan erősen sütött, hogy Helga kénytelen volt feltenni a napszemüvegét. Így a világ rögtön sötétebb lett, nem vakító, de nem is olyan szép színes. A nő tudta, hogy hamarosan visszaér az árnyékba.

De most várta a helikoptert. Itt a nagy irodaépület tetején, a huszonnegyedik emelet magasságában erős szélt is fújt. Mégis meleg volt, hiszen ez itt már május közepe. Európai nyár. Helga emlékezett más nyarakra és másféle időkre is. Egyszer két hónapig dolgozott Afrikában, és megjárta a monszunt Dél-Ázsiában. Átélt nagy viharokat is. Tudta hát, miféle időjárások vannak. Ez még a legszelídebb mind között.

Közben keresték a mobilján. Michelle, az asszisztens:

- Helga drága!

Mindig így kezdte, legyen szó jó vagy rossz hírről, az ebédről vagy fizetésemelésről, vagy katasztrófáról. Igaz, ilyent még nem kellett jelentenie.

- Halljam – Helga a maga szokásos rövidségével válaszolt. Olyan hangsúllyal, amilyennel arra utasította a beszélőt, hogy minél rövidebben, célratörőbben, egyszerűbben fejezze ki magát az, aki hívni merészelte. Ne lopja az idejét! Mondja el sebesen, mit akar, és tűnés az éterből!

- Ruppert úr elindult haza, csak annyit üzent, hogy holnap tízkor találkoztok a Lynn-féle építkezésen. Tesser úr elküldte a megrendelését, de beszélned kell vele, van valami speciális kívánsága. És a kisfőnök kérdi, mikor jössz vissza?

- Ruppert: oké. Tesser: kapjon időpontot holnap reggel. Kisfőnök: másfél óra múlva az irodájában leszek.

Telefon el, pillantás az órára: 12.51. A helikopternek 12.55-kor kell érkeznie. Helga feltett egy sapkát, a szél ne borzolja össze a haját. Nem véletlen különben, hogy mostanában egyre rövidebbre vágatja. Az építkezéseken, gyakran fúj a szél, lifteken fel-le, állványokon néha belekap a magasban, és otthon is egyszerűbb megmosni. Otthon… Ez a szó egy pillanatra megakadt a lelkében, mint hal szájában a horog, de máris kiköpte. Ne most. Most munka van!

És már látta is a helikoptert. A város tetőtengere fölött úszott errefelé, mint egy hajó. Csillogott a napfényben, egy pillanatra vakított is, amikor közelebb ért. Aztán máris a tetőre festett H-betűs kör fölött lebegett. Helga fogta a sapkáját, le ne vigye a forgószárnyak szele. A kis kerekek még nem döccentek a betonra, mikor ő már odaért. Egy pillanatra mozdulatlan lett a gép, szilárdan állt, az éktelen zajjal forgó szárnyak felkavarták a tetőre gyűlt port, amit a szelek hordtak oda. Helga gyakorlottan nyitotta az ajtót, beszállt, már csukta is. Hetente legalább háromszor utazott ezen a gépen. Beült, fülére tette a hallgatót, a kis tűmikrofon a szája elé került:

- Jó napot, Aron!

- Jó napot, Helga kisasszony. A Roboren-lakóparkba?

- Igen, a Roborenbe. Fél óra, talán háromnegyed, és jövünk vissza.

A Roboren a városon kívül volt, jó messze. Kocsival legalább egy óráig tartana, míg átvergődik a forgalmon. És akkor az még csak egy irányban van, vissza is kell jönni! A cég rájött, hogy ezt nem engedheti meg magának. Vettek hát egy helikoptert, Aron a pilóta, és naponta négy-öt fuvarja van. A BAURIT cég csak itt a nagyváros körül egyszerre tizenegy építkezést végez, és vannak még építkezései a tartományban távolabb is. Egyszerre épít két gyárat, egy erőművet, egy villanytelepet, három lakóparkot, egy mélygarázst, két kisebb szállodát és még mást is. Helga felettese, a Michelle által csak „kisfőnöknek” nevezett Oldman és részlege felel azért, hogy egyfelől ellenőrizzék az építkezéseket, másfelől gondoskodjanak mindenről, ami a zavartalan munkavégzéshez kell.

A gép azonnal elszakadt a háztetőről és egy pillanattal később szédítő mélység fölött lebegett. Helgának szerencsére soha sem voltak gondjai az ilyesmivel, nyugodtan nézett ki az ablakon és majdhogynem unott arccal szemlélte a lenti forgalmat. Száz utca, ezer és ezer autó, és a házak sokszor olyan furcsán néznek ki felülről, ha az ember egyenesen rálát a tetejükre, és nem is látja az oldalukat, a színüket, a formájukat. A város úgy lüktetett éjjel és nappal, mint egy élőlény. És Helga tudta: ez bizony az. Tele van élettel, ami soha nem tart egy pillanatnyi szünetet sem. Alhatnak lakói felváltva, nappal és éjjel egyszerre sok tízezren – de maga a város ettől függetlenül lélegzik, mozog, és terjeng. „Mi is terjesztjük őt kifelé”, gondolta a lány. Hiszen éppen a széle felé tartott, hogy egy nagy kiterjedésű lakóparkot ellenőrizzen. Nála voltak a papírok, de inkább a fejében minden adat. Egy hete volt, és most jön megint. Tudta, azóta minek és mennyinek kellett elkészülnie, és hogy mindez egyezik-e az előre elfogadott ütemtervvel? Hát most majd kiderül.

Helga tisztában volt vele, nem nagyon kedvelik őt, éppen mert az a hivatása, hogy hibát találjon. De fordulhattak hozzá a bajaikkal is, tudták, majd közvetíti felfelé, a főnökök világába. Az igazán nagy főnökökkel, pláne Ruppert úrral, a cég tulajdonosával itt ritkán találkoztak, legfeljebb a kész épületetek átadásánál néha látták messziről, amint kifogástalan Armani-öltönyében kezet ráz a megrendelővel, és pezsgős-palackok durrannak…

De ez most nem az a helyzet volt. A helikopter áthaladt a városon, egy kis zöld pihentette a lány szemét, aztán ismét az építkezések jellegzetes földtúrásai, anyagai, betonelemei csúfítottak el mindent. Tudta tapasztalatból, hogy ez nem sokáig marad így. Hiszen mielőtt átadják a kész objektumot, máris füvesítenek, parkosítanak a házak között. Olykor meglett, felnőtt fákat is telepítenek, ha ezt a megrendelő külön kéri. A cégnek mindenre van szakembere, és lehetősége.

A leszállópálya itt egy füves mező volt, az építési terület szélén. Aron máskor is ott szállt le, otthonosan közelített, bár figyelnie kellett, nem feszítettek e ki valahol egy ideiglenes elektromos kábelt, munkavezetéket? Aztán egy perc, és Helga csak rámosolygott a pilótára. Kiugrott a gépből, és máris jött az építésvezető, aki hozta a neki járó sisakot. Minden építkezésen volt egy, ráadásul piros, és csak a neve kezdőbetűit festették rá: H. C. Helga Cortesi.

- Üdvözlöm, Cortesi kisasszony!

- Üdv, Thun úr! Hogyan állunk?

- Ötvennyolc százalékon!

Már kimentek a forgószárnyak alól, a pilóta kikapcsolta a gépet. A zaj elült. Helga belepillantott a jegyzeteibe:

- Ötvennyolc, az szép. Mi van az ideiglenes vízvezetékkel?

- Már elrendeztük, azóta nincs panasz.

Mentek a félig kész házak között. A lakóparkban nyolc lakó és három kiszolgáló épület lesz. A lakóházak kettesével szinkronban készültek, a közösségi és kiszolgáló épületeket most alapozták. A szürke beton másokra lehangoló hatást tett volna, de Helga élvezte a látványt. Építészetet tanult annakidején, és bár nem lett belőle mérnök, tudta mára a szakma összes fogását. Egy tervrajz neki egész regény volt, sokat mesélt – míg másoknak csak vonalak kusza halmaza. És egy ilyen terepen körbepillantva rögtön látta azt is, mi jó, és mi rossz.

- Thun úr, az ott az úszómedence?

- Igen, a leendő fedett. Még nem hozták meg a hozzávaló gépeket, arra várunk. Délután jönnek.

- Látom, hogy viszont meghozták a szolgáltatóház tetejét.

- Igen, harmincezer cserép. Z-1-es fajta, első osztályú, természetesen. Kicsit siettek vele, de szerencsére nincs útban.

Elmentek a raklapokon álló, erős fóliába csomagolt cserepek mellett. Aztán máris a majdnem kész 1-es épület következett.

Este Helga idegenül nézett körül a lakásában.

Mert tényleg idegen, hiszen ez nem is az övé volt. A cégtől bérelte. Az egész háztömböt a Ruppert-féle BAURIT dolgozói lakták, és mint Helga, ők is havibért fizettek. Ha valaki megtollasodott, vagy jobban ment neki egy kicsit, netán megházasodott, akkor kiköltözött innen és a helyét átvette egy másik, még a pályája elején álló, általában fiatal kolléga vagy kollegina. Helga hétvégeken hallotta, sőt néha látta is, hogy bulikat rendeznek egyik-másik lakásban. Őt nem hívták, mert tudták, el sem jönne. Helga komoly nő, ellenőr az építkezéseken, ezzel kicsit eltávolította magát a többiektől, nem illett bele a kollektívába, de ezt nem is bánta. Jobban érezte magát a nyájon kívül, még akkor is, ha azok csak a szórakozás miatt verődtek össze, gyűltek egy „akolba”.

Ma szerda volt, és sehol sem buliztak. Elég nagy csönd fogadta a lépcsőházban, a folyóson. Kicsit kietlen volt a ház, semmi személyes. Látszott, hogy akik itt laknak, nem érzik a magukénak. Helgának eszébe jutott a lakópark, ahol délután járt. Ott minden lakásnak lesz tulajdonosa, és talán szerencsésebbek lesznek a benne élők. Ez meg itt olyan, mint egy elnagyolt hotel, személytelen, gazdátlan.

De hát itt lakott, és ezen sem töprengett sokáig. Valamivel olcsóbb, mintha a városban bérelne lakást. Ahhoz képest, hogy huszonnyolc éves, még nem volt férjnél, és egyelőre nem is szándékozik férjhez menni, ez is jó. A bankszámlája növekszik. Van egy viszonylag jó életbiztosítása is, nem olcsó. De aki nap, mint nap építkezéseken jár-kel, annak nem lehet elég a H.C. jelű piros sisak a fején. Megbotolhat, eltörhet alatta egy létra foka, tán még le is eshet egy meglazult korlát miatt. Nem is szólva a liftekről, amikkel mindenfélét szállítanak a maltertól kezdve a lépcsők betoneleméig. Csoda, hogy nincs több baleset a BAURIT építkezésein, bár el kell ismerni, mindenre nagyon vigyáznak az emberek.

Ez mind végigszaladt a fején. Eszébe jutott Milan, a szeretője. Tényleg csak egy szerető, mondhatni a szex miatt tartja őt Helga. Hetente egyszer, legfeljebb kétszer telefonál neki, és Milan jön. Helga sejtette, hogy a férfi ebből él, és sokszor voltak olyan kellemetlen gondolatai, hogy mi van, ha megfertőzi őt valamivel. Hát megkövetelte az óvszer használatát, ami Milant a legcsekélyebb mértékben sem zavarta. Nyilván „máshol” is ezt kérik tőle. Amikor azokon az estéken, az éjszaka közepén Milan szótlanul öltözött, fogta a holmiját meg a pénzt, amit Helga kikészített az asztalra, és kattant mögötte az ajtó – a lány mélységesen szégyellte magát. De nem volt senkije, aki helyettesíthette volna Milant. Persze, bármikor szóba elegyedhetett volna a cégnél valamelyik huszonéves „gyerekkel”, bizonyára elhívta volna Helgát moziba, vacsorázni, vagy diszkóba, és az is nyilvánvaló volt mindkettőjük számára, hogy utána aztán irány egy ágy – a kérdés legfeljebb az lehet, hogy „hozzád vagy hozzám”? Helga beleborzongott a lehetőségbe, hogy az a férfi is itt lakna, ebben a házban, netán ezen az emeleten? És attól kezdve minden este becsöngetne, meg telefonálna, meg elvinné őt ide és oda, egyáltalán, kapcsolata legyen vele..? Ezt nem tudta elképzelni. Elég rideg körülmények között nőtt fel.

Mielőtt lefeküdt, a fürdőszobában megnézte magát a tükörben. Szőke, rövid haj, zöld szemek, kicsit fitos orr. És semmi különös. Az arca nem túl szabályos, tehát olyan, mint másoké. Néha egy kicsit csodálkozó a tekintete, akkor is, ha nem csodálkozik. A szája nem nagy, de nem is különösen szép. „Egyáltalán, olyan… semmilyen vagyok!” mondta már magának nemegyszer, és most is. A testét nem volt alkalma megnézni ebben a kis tükörben, de hát tudta anélkül is. A lába jó, azt mondják a férfiak, persze ha udvarolnak, egy szavukat sem lehet komolyan venni. Nem látszik huszonnyolcnak, legfeljebb huszonnégy-huszonötnek, a csípője is jó vonalú, és domború mindenhol, ahol kell. Ez neki elég – de vajon elég lesz-e majd annak a férfinak, aki felbukkan?

Mert Helga biztos volt benne, egyszer eljön az a férfi. Néha megpróbálta elképzelni a jelenetet, ahogy majd felbukkan. Egy kávézóban? Ahová ritkán járt. Vagy egy fagylaltozóban? Nos, oda már gyakrabban. De megjelenhet akár a cégnél is, mondjuk egy fiatal vállalkozó, aki egy házat szeretne építtetni magának. Igen, ez lenne az ideális. Már a tervezés szakaszában is be-bejárna a céghez, de Helga tudná, hogy a férfi inkább miatta jön. Pedig ő csak a már zajló építkezéseket felügyeli, felváltva Oldman úrral, aki nevéhez híven bizony már nem fiatal. Szívesen ül odabent, és nem nagyon jár ki az építkezésekre.

És milyen lesz az arca? Hát csinos, jóképű, igazi férfi – gondolta még. De ekkor már az álom kerülgette. Egy pillanat, és észrevétlenül csúszott át abba a másik állapotba. Elaludt.

Sötétben

Később számtalanszor végiggondolta, mit csinált aznap, miután felébredt. Mintha az bármin is segíthetett volna. Hiszen mivel nem tudta, mi vár rá azon a napon, hát nem is tehetett ellene semmit. És éppen ez volt a legszörnyűbb: bármelyik napon bármi megeshet az emberrel! És mivel nem sejtheti a jövőt, még azt a közelit, a pár óra múlva odaérkező jövőt sem, hát csak fut a sorsa felé, mint egy patkány a labirintusban, gondtalanul.

Minden úgy volt, mint máskor. Reggel zuhany, gyors reggeli, hűtő, kávéfőző, kenyereskosár. Milyen jó, hogy minden elő van készítve, egy ilyen háziasszonynak, mint ő – aki nem volt az, szinte a kezébe adják a félig vagy egészen kész ételeket. Reggeli után irány a munka. Kocsira nem tellett, de nem is érezte hiányát. Van a cégnek elég, ha mégis kell, csak szól és megkapja a kulcsot.

Visszament a belvárosba. A BAURIT-ot is magában foglaló hatalmas ház, majdhogynem felhőkarcoló, ha nem is emelkedett ki az üzleti negyed magas házai közül, azért így alulról nézve igen tekintélyesnek látszott. Munkába menet Helga minden alkalommal megtorpant egy pillanatra, a parkosított bejárat felől felpillantott a házra. Szemmel kereste az ő emeletét, tudta, hogy a legfelső három a cégé, teljes egészében, az utolsó szobáig. Néha megesett, hogy a liftben összefutott a vezérkarral; a főnökök és kisfőnökök mindig Ruppert úr körül lógtak, őt kísérték, feléje mosolyogtak. Helga utálta ezeket a nyalizókat, ha tehette, nem is ment velük együtt. Pedig Ruppert rá is úgy mosolygott, mint a többiekre. Az eltelt öt év alatt a cég tulajdonosa legalább annyit megjegyzett Helga arcáról, hogy azon arc gazdája is nála dolgozik. Ez is nagy dolog volt, mert voltak vagy százan, akik ennyire sem jutottak vele. Persze a lány biztos volt benne: ha egy nyugdíjhoz közeledő, kicsit ráncos „banya” lenne, akkor Ruppert tekintete éppen, hogy elsiklana közömbösen az arcán, testén, és még csak egy kósza gondolat erejéig sem foglalkozna vele sohase.

Amikor felért a huszonharmadikra, a szokásos nap vette kezdetét. Később rágondolt. Hát itt nem történt semmi érdekes. Michelle már a szobája ajtajában várta:

- Helga drága! Ruppert úr ma eleve a Lynn-féle építkezésre megy reggel, legfeljebb visszafelé jön a helikopteren. Neked nullakilenc-ötvenre rendeltem ide a gépet. Lehet, hogy a kisfőnök is veled megy, tudod, villogni akar a nagyfőnök előtt. Tesser úr mindjárt itt lesz és elmondja, amit akar. Tizenkettőre okvetlenül gyere vissza, mert a bírósági szakértő meg a jogászunk vár, arról a tavalyi peres ügyről van szó…

Pontban 10.00-t mutattak az órák, amikor Aron letette a helikoptert a Lynn-féle építkezésen. Ez is a városon kívül volt, nyugat felé, és itt a BAURIT egy szállodát épített. Igazán nem nagy volumenű beruházás, tudta jól a lány. De sejtette, van mit ellenőriznie, mert már a napokban hallotta bent a cégénél, hogy Lynn úr, a leendő tulajdonos majdnem összeveszett Rupperttel. Akkor nem voltak a helyszínen, de most ott lesznek. Ruppert ragaszkodott hozzá, hogy megnézzen mindent személyesen és lássa, mi „fáj” Lynnek? Mi nem készült el úgy vagy olyanra, amilyennek ő akarta? Mivel Ruppert maga is ebben a városnegyedben lakik, félúton a város és a repülőtér között, hát inkább kocsival jött ki ide. Nem kellett átkelnie a csúcsforgalomban a városon.

Aron ügyesen letette a gépet – minden BAURIT építkezés színhelyén már kezdetben kijelöltek egy helikopter-leszállót, éppen azért, hogy a főnökök közül bárki bármikor kiugorhasson. Mióta meg van saját gépük, és nem kell bérelni – a narancsszínű háttér előtt kék betűkkel ott virított a helikopter oldalán is: BAURIT – azóta egészen megszokottá vált a dolog.

Ruppert is akkor jött, kocsiját a sofőr igyekezett közelebb manőverezni, amennyire csak lehetett a sok építőanyag között. Lynn, egy kopaszodó, de még viszonylag fiatal ember igyekezett felhőtlen jókedvet mutatni, hisz mások is látták őket. De a kézfogás után máris indultak az épületek felé. Helga és a kisfőnök kicsit messzebbről követték őket.

- Ha a pasas olyasmit fedezett fel, ami a mi sarunk, akkor Ruppert a mi fejünket is megmossa - vélte Oldman. Helga nyugalmát nem lehett megingatni:

- Én tudom, hogy semmit sem szúrtunk el. Lynn mondvacsinált hibákra hivatkozik majd, csak hogy engedményt kapjon a végszámla összegéből.

- Bár úgy lenne - sóhajtotta Oldman, de látszott, megviseli az aggódás. Helga meg kihasználta az alkalmat, úgyis egy hete nem járt itt, hát most gyorsan elszaladt balra és jobbra. Megnézte, a szálló nagytermében a padló aljzatának betonozását, éppen száradt egy nagy darabon. Be sem léphetett. A második emeleti szobák már elkészültek – egy hete még csak a vázuk volt meg. A kezében tartott programra pillantott: ez az építkezés negyvennegyedik napja, és akkor ennek tényleg így is kell lennie. Visszasietett Oldmanhoz, aki távolról figyelte a félig kész hallban álló két férfit. Nem hallatszott el ide, mit beszélnek, hát csak a mozdulatokból próbáltak következtetni. A testbeszéd sokat elárul, hitték.

- Nem vagyunk késésben – nyugtatta főnökét Helga – egyetlen órával sem!

Amikor Ruppert elbúcsúzott Lynntől és jött visszafelé sietős léptekkel, észrevette munkatársai kérdő tekintetét. Megnyugtatóan mosolygott.

- Semmi, semmi. Csak fontoskodik az úr. Ennyit azért én is értek már ehhez a szakmához, hogy tudjam, jól dolgoztunk. Minden rendben van.

Helga és Oldman megkönnyebbültek. Ruppert az órájára pillantott, látszott, bosszantja, hogy tulajdonképpen fölöslegesen jött ide. Oldmanra nézett:

- Szóljon a sofőrömnek, induljon a céghez nélkülem. Én repülök.

Három perc múlva a gépnél voltak. Ruppert filmekből ellesett mozdulattal megpergette feje mellett a mutatóujját – így jelezte Aronnak, hogy indíthatja a forgószárnyakat. Felkavarodott a por, de addigra már ott is voltak a gépnél. Helga soha nem szokott középre ülni, legbelülre, a két másik utas közé. Most viszont Ruppert foglalta el a pilóta melletti helyet, és Oldman meg, mint „kisfőnök”, Helga előtt bepattant a gépbe, csöppet sem udvariaskodott. A lány nem ülhetett a megszokott helyére, ez bosszantotta. Ám nem akart vitatkozni, beült hát a másik ülésre, a pilóta mögé. Innen alig látott ki előre, csak oldalt. De hát, végül is jól ismerte már a város látványát felülről, hónapok óta hetente többször húzott el fölötte.

Aztán felbőgött a motor, mindenki felvette a fülhallgatót. Máris emelkedtek. Helga éppen elhelyezkedett kényelmesen az ülésen. Tudta, csak tíz perc az egész, és máris kiszállhatnak a tetőn. Persze Ruppertet a fél vállalati stáb várja, és máris indul a napja, de hát az övé sem lesz könnyebb. Michelle biztosan beosztotta már a délutánját is.

Csak annyit érzékelt, hogy valami nincs rendjén. Nem úgy van, mint máskor szokott. Fémes csattanást hallott, de a gép motorjának zúgása majdnem elnyomta. Aztán Aron kiáltott valamit, érthetetlenül. A gép himbálózott egyet, majd szinte teljesen oldalra fordult. Helga érezte, hogy a gyomra jön fel, a gyorsliftben érzett ilyesmit, tehát lefelé szállunk? Megint fordult vele a világ, a nap most másfelől csillant a szemébe egy pillanatra, és valami arra késztette volna, hogy sikoltson… De már nem jutott rá idő. Még egyetlen gondolat született a fejében, „zuhanunk!” – és többé semmi. Nem is volt már idő, mert valami rettenetes recsegés-ropogást érzett, iszonyatos fájdalom vágott bele a testébe, valahol. Annyira éles volt és kínzó, hogy azonnal elvesztette az eszméletét.

…Nem tudta, hol van. Azt sem, hogy mikor? A fájdalom benne zsongott, erős volt. Csak egy folyton, újra és újra ismétlődő, különös hang törte volna át a világ és közte lévő falat. Később értette meg, hogy az egy sziréna hangja volt. De az eszmélete megint elszökött, elmerült a távolban, magára hagyta a testét, a védtelen, kiszolgáltatott testét.

…Aztán sokáig nem történt semmi. Vagy csak azt hitte. Az időnek annyira nem volt jelentősége, hogy nem is létezett. Gondolatok sem voltak a fejében. Csak néha történt valami – alighanem csak amit hallott, az történt. Sötétség vette körül. Egy kis időre visszajött a fájdalom, de aztán ismét eltűnt, mintha nem is lett volna.

…Még később kezdte sejteni, hogy nincs egyedül. Hogy ebben a kíméletlen sötétségben valakik még vannak. Vagy ők nem részei a homálynak..? Annyit érzékelt, hogy a hátán fekszik. Szeretett volna mozdulni, de rögtön tudta valahonnan: erre esélye sincs. Jobb, ha most nyugton marad. Ereje sem lett volna. Olyan gyöngén érezte magát, mint még sohasem.

…Az idő most sem létezett. Eltelhettek órák vagy napok, vagy csak percek? Máskor csodálkozott volna önmagán, hogy a múló időt ilyen könnyen veszi. De hát ennek sem volt jelentősége. A fájdalom helyett kellemes zsongást érzékelt önmagában. Nem tudta hol, teste melyik részében, de jó volt így átadnia magát neki és nem törődni semmivel.

Azért a nyugtalanság valahol már kicsírázott a tudatában. Mert kezdett tudata lenni. Igaz, egyelőre csak kérdéseket tett fel, válaszokat nem kapott. Mi történt? Hol van? Mit csinálnak vele? Már, ha csinálnak egyáltalán. Néha úgy tűnt, hangokat hall. Mintha emberek beszélnének, sőt még azt is megkülönböztette egyszer, hogy női és férfi hangokat hall. De egyetlen szavukat sem értette. És az is furcsa volt, hogy „hallani”. Ez mit jelent? Majd hiányérzete támadt. Ha valamit hall, miért nem lát is? Ösztönösen próbálta kinyitni a szemét, mert valami azt súgta, hogy azon át kéne látnia, ám nem történt semmi.

Még később kezdte érezni a száját, a nyelvét, ahogyan mozdul a szájában, mint tétova nagy állat egy barlangban, csöppet sem úgy, ahogyan kéne, és a nyálát nyelte. Ezt is érezte. Valami arra késztette, hogy mondjon valamit – ekkor értette meg, hogy a nyelve meg a szája azért van, hogy beszéljen velük. De ez sem sikerült. Kedveszegetten merült vissza ismét abba a cseppfolyós, furcsa valamibe, ami lehetett álom is. Lehet, hogy álmodom? – kérdezte, és akkor kezdett élesedni a tudata. Valahogy mintha örült volna, hogy tudja, mi az álom. De rögtön el is veszítette ezt a kicsinyke magabiztosságát, mert belényilallt egy fájdalom, nagy fájdalom. Talán sikoltott is, bár a saját hangját nem hallotta.

Aztán megint nem volt semmi, sokáig.

…Egyszer csak véget ért mindez. Valami azt súgta, hogy mások okozták a tisztulást. Történt a testében valami, ami a tudatára is hatott. Hirtelen elkezdett érezni. Igaz, nem mindenhol, de most még nem tudta összeszámolni lélekben, hol igen, hol nem. A lényeg az volt, hogy a gondolatai kezdtek visszatérni. A szája mozdult és hallotta a saját hangját is.

- Hol vagyok?

Próbálta kinyitni a szemét. Száraz volt a nyelve, még alig fordult. Valaki valami hűvöset nyomott a szájához. Megértette, itatják. Mohón próbált inni, nyelni, de aki itatta, nyugodtan tartotta és ügyelt, hogy egyszerre kevés jusson a szájába. Jól esett. Akkor már hallott is. Valami halkan zúgott a közelében, egy másik szerkezet – mert az lehetett – pittyegett, és ezek folyton ismétlődő hangok voltak. Amikor végre kinyitotta a szemét, először azt látta, hogy alig lát valamit. Olyan éles volt a fény, a szeme annyira elszokott tőle, rögtön elöntötték a könnyek.

- Óvatosan nyissa a szemét, ne siessen – mondta egy férfihang, és Helga tudta, hogy még sohase hallotta. Nagyon idegen volt. Egy nő is megszólalt, azt sem hallotta még, mégis, mintha nem lett volna idegen:

- Kórházban van, kedves. Meg tudja mondani, hogy hívják?

Már majdnem kimondta, hogy „nem is tudják, ki vagyok?”, de felfogta, hogy valami más okból kérdik.

- Helga Cortesi.

Amazok mintha megkönnyebbültek volna. Kérdezték még a foglalkozását, a lakcímét, a munkahelyét – de Helgának volt egy érzése, hogy mindezt jól tudják. Arra kíváncsiak, hogy ő is tudja-e..? A szeme tele volt könnyel, hát csak kevés fényt látott. Homályosan azt a két alakot, akik mellette álltak. Rájött, hogy fekszik, azok meg föléje hajolnak, diszkréten, alig. Hát persze, kórház! Azért van rajtuk fehér köpeny. Arcuk egyelőre nem volt, legalábbis nem Helga számára. Még könnyezett.

- Mi történt? Miért vagyok itt? – kérdezte, és nem tudta miért, de nyugtalanította az a kis csönd, ami kérdését követte. Miért nem válaszolnak már, mire várnak?

- Balesete volt, kedves Helga. Nem emlékszik semmire?

- Nem.

- Lezuhant a helikopter, amin utazott.

Heli…kopter..? Egyelőre a szó sem tűnt ismerősnek. Az vajon mi lehet? Ha lezuhant, akkor előtte fent volt a levegőben, vagy egy háztetőről zuhant le? Semmit sem értett.

Aztán visszamerült abba a nemlétbe, ahol – úgy hitte – nem történik semmi.

…Amikor legközelebb magához tért, talán alvásból ébredt, a hallása sokkal jobb volt, mint azelőtt. Mint bármi más. Még nem nyitotta ki a szemét, amikor egy ismerős hangot hallott, egy ismeretlennel felváltva. Még nem ugrott be, kié az ismerős. Lehet, hogy a szoba előtt álltak, és az ajtó nyitva volt? Az ismeretlen azt mondta:

- Talán nem kéne most közölni azt a hírt. A főorvos úr különben meg is tiltotta.

- És a többiekről… a többi áldozatról mondhatok valamit?

- Hát az se fogja őt feldobni lelkileg. De hát itt az ideje, hogy lassan adagoljuk az igazságot, de az nem az ön feladata lesz, kisasszony.

Először nem teljesen értette a párbeszédet. Aztán el is röppent ez a dolog, mert sikerült kinyitni a szemét. És akkor már az ágya mellett ült egy széken… Ki is ez? Olyan ismerős! És akkor belevillant:

- Michelle!

- Helga drága, hát megismersz? – örült Michelle, és nem tagadta meg önmagát. Helga hirtelen nagyon jól érezte magát. Michelle volt a horgony, amelybe kapaszkodhatott. A móló, melyhez kikötötték, így a hajóját nem sodorták el a hullámok. Az egyetlen biztos pont az életében – most. Örült, hogy ő az, örült, hogy emlékezik rá. Hogy lám, itt van valaki, aki összekapcsolhatja ezeket az eseményeket azokkal a… mikkel is? Hol? Mikor? Hogyan?

Ez az értetlenség ott ült az arcán, amikor mosolyogni próbált.

- Ismerlek. Veled dolgozom, igaz?

Michelle arcán átfutott valami. Olyan apró jel, ami csak órákkal később hatolt el Helga agyáig. Abban a pillanatban azt hitte, ez is az öröm jele, Michelle örül, hogy felismerte, és még azt is tudja, honnan. Michelle arcára ráfagyott a mosoly:

- Helga drágám, de jó, hogy… megvagy. Hogy élsz.

- Élek. Mi történt?

A kérdés megdöbbentette Michellet, kinézett valahová oldalra, segítséget várt. Aztán gyorsan visszanézett, a két tekintet összekapcsolódott, Michelle arcán a mosoly elhalványult.

- Lezuhant a helikopter. Emlékszel? Akkor délelőtt… A múlt héten. Ruppert, Aron, Oldman… voltak veled a gépen.

- És mi történt? – ismételte makacsul. Michelle szenvedett, de senki sem sietett a segítségére, kicsit habozott:

- Hát ők… is a gépen voltak. Meg te is. Nagyon… csúnya látvány volt, azt beszélték, akik ott voltak.

Valaki szólt Michelle-nek, kívülről, és megkönnyebbülten felugrott. Valamit letett az ágy melletti kis asztalra, egy üveg narancslé volt, és máris ment.

- Benézek… hamarosan ismét – ígérte, és már ott sem volt. Helga nem sokat értett az egészből. De volt ideje, és az nap még késő este is azt elemezte, amit hallott. Rájött, hogy legalább egy hete fekszik itt, de lehet, hogy több. A baleset a múlt héten történt. De nem értette, miért nézett Michelle olyan furcsán, amikor azt mondta neki: „Veled dolgozom, igaz?” Most, hogy magára maradt, megismételte hangosan is: „Veled dolgozom, igaz?” Senki sem válaszolt. Pedig ott belül csak gyűltek a gyötrő kérdések.

Két nappal később megkérdezte a nővért, hogy miért fekszik itt, hiszen nincs semmi baja. Legalábbis nem érzi, hogy bármi is fájna. A nővér hosszan ránézett, a szemébe, talán az érdekelte, hogy mennyire őszinte most a beteg? Tényleg nem érez semmit, vagy… De percekkel később megjelent egy férfi. Biztos volt már itt, Helga most fogta fel, hogy ezt az illatot korábban is érezte, itt az ágy körül. Borotválkozás utáni krém, az egyik pasasnak is ilyen volt, akivel olykor lefeküdt.

- Doktor Lassetar vagyok. Eric Lassetar, sebész. Huszonkét éve – tette hozzá, szerinte ez biztosan fontos volt. Negyvenöt körüli, markáns arcú férfi volt. Ha nem most és itt találkoznak, Helgának nagyon tetszett volna. De Lassetar doktor az őszülő halántékával, kék szemével és frissen borotvált állával most nem férfi volt. Inkább hírhozó, magyarázó. Helga valamiért érezte, hogy hallani fog tőle valamit. Ez csak úgy sugárzott a férfiból. A doktor egy kis fehér széket húzott az ágya mellé, közel. Itt minden fehér, a műszerek, a falak, a mennyezet, az ágynemű, a köpenyek, rágta az ajkát Helga izgatottan.

A férfi egy pillantást vetett a műszerekre. Szakmai volt a tekintet, rutinosan ellenőrizte, hogy minden jól működik-e? A pittyegés, a halk zúgás. Az infúzió csöpög, a paraméterek, a funkciók a normális határok között. A gép úgy is jelezne, ha valami…

- Kedves Cortesi kisasszony… Helga. A baleset, amelynek áldozata lett, önre nézve viszonylag szerencsésen alakult. A helikopter még csak harminc méter magasan lehetett… Nos, szóval önnek volt egy fejsérülése, és…végtagsérülései. A karokon és vállán csak zúzódást szenvedetett, hosszabb ideig volt eszméletlen. Szerencsére a mentők hamar kiértek s egyenesen idehozták. A műtőbe.

Helgában felnőtt a rossz érzés. Most megtudom, most megtudom, dobolt benne. Már nem vette le a szemét a férfi arcáról. Lassetar doktoron látszott, hogy nehéz neki ez a feladat. De talán, mint operátor, és mint a baleseti sebészet vezetője, maga döntött úgy, hogy személyesen beszél a lánnyal:

- Legyen erős, mert a hír, amit most tőlem hallani fog, nagyon megviseli majd. Eddig fájdalomcsillapítókat kapott, nem fájt semmi, és talán azért nem vette észre… Helga, a jobb lába a balesetben annyira összeroncsolódott, hogy csonkolnunk kellett.

Először nem értette, csak nézte a férfi száját, tényleg ezt mondta. Milyen fura szó, „csonkolni”… A füle zúgott, nagyot nyelt, és alig hallhatóan megkérdezte:

- Hogy mondta..?

- Térd alatt hiányzik a jobb lába, Helga. De higgye el, minden más… rendben van.

Nem tudta, mikor ment el az orvos Hirtelen felült. Eddig csak feküdt a hátán, napokig, itatták, és infúzióval táplálták. Nem volt miért felülnie, nem láthatta meg, hogy…

Ült és nézte a takarót. A bal lába végigéri az ágyat, ahogyan máskor, ahogyan eddig mindig. Látni a takaró alatt, ott domborodik. De a másik… mennyivel rövidebb! Csak a fele van meg. Hogy mondta a doktor? Térd alatt csonkolták?

Ledobta magáról a takarót. Alatta meztelen volt. De most nem látott mást, csak azt a kötést, egészen nagy kötést, amely fedte a térdét. És nem volt folytatás, térd alatt nem volt semmi, csak az üres lepedő!

Sikoltott. Dobálta magát az ágyon. Jöttek a nővérek, nyugtatót adtak, félő volt, hogy kitépi az eréből az infúziós csatlakozót. Sírt. Álomba sírta magát.

…Azt álmodta, hogy fut egy mezőn. Talán gyerek volt. Vagy felnőtt..? Mindegy. Eleinte nem tudta még álmában sem, hogy miért fontos ez az álom. Csak később kezdte érteni. Olyan gyorsan futott, hogy a szél fütyült a füle mellett. Futott, mert futhatott – hiszen két lába volt! Az a mező maga volt a világ, se vége, se hossza, futhat, ameddig csak akar…