MÓRICZ ZSIGMOND

HÁZASSÁGTÖRÉS

(KISREGÉNYEK 1)

TARTALOM

ÁRVALÁNYOK

NEM ÉLHETEK MUZSIKASZÓ NÉLKÜL

HÁZASSÁGTÖRÉS

A KIS VERESHAJÚ

KAMASZOK

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-077-0

MOBI ISBN 978-963-453-078-7

TARTALOM

ÁRVALÁNYOK

NEM ÉLHETEK MUZSIKASZÓ NÉLKÜL
BALÁZS-NAP
FEKETE ÉJSZAKA TARKA KÉPEI
ÁRKON-BOKRON SZALAD A SZÁN
KIKÉRT HALT MEG AZ ÚR JÉZUS KRISZTUS?
BORZALOM
A TEGNAPI BÉLES
A FÖLD AZ EGET IS MEGESZI LASSAN
KISVICÁKNÉ VENDÉGSÉGE
A MÚLTAKNAK LEVENDULÁS ILLATJA VAGYON
TAVASZI ÉJSZAKA ZSENDÜL

HÁZASSÁGTÖRÉS

A KIS VERESHAJÚ
I. A CSENGŐ VÁROS
II. PRIMADONNA KERESTETIK
III. MINDENKI SZEREPET TANUL
IV. A PRÓBÁK HŐSKORA

KAMASZOK
ELSŐ FEJEZET
MÁSODIK FEJEZET
HARMADIK FEJEZET
NEGYEDIK FEJEZET

ÁRVALÁNYOK

1

Utálatos volt a meleg. A levegő állandóan fülledt, dohos, az emberek teste lucskos, ernyedt, s az erdőtlen, dombtalan, sík alföldön soha egy kis üdítő szellő. Az éjszakák is tikkadtak, kegyetlenek. Az asszonyi testek kielégítetlenül gőzölögtek az ágyakon, szinte főve az élet hőségében, és mégsem bírva elviselni az érintést sem.

Legborzasztóbbak az ebéd utáni szellőtelen rekkenők. Ember, állat elbújt a tiszta forró napról a becstelen árnyékba, s ott bután és kimerülve lihegett.

A falu hosszú utcája úgy nyúlik el, mintha a házak is, az apró sárépítmények, végképp megutálták volna a létet. Semmi önérzet, semmi bizalom, mintha maguk lemondtak volna a létjogukról, mintha maguk sem értenék, mit keresnek ők ezen a világon, tunya, értéktelen, jövőtlen életükkel.

A papné a tornácon ült. A tornácot beüvegezték, de az üvegtáblákat a nyár miatt felhordták a padra; a ház most mintha tátva nyitott nagy szájjal lihegne ki az utcára, levegő után.

A papné szívósan ült az egyszerű nádszéken. A húsa mintha valami keményebb anyagból lett volna, nem plattyant el, s olajos barna bőrén alig volt valami kis fényes csillogása a hőség izzasztásának. Szinte sajnálni lehetett ezért a makacs energiáért, mert kellemes elomlani a pocsolyában, de keserves öntudattal ülni benne.

Apró gyerekruhák voltak kiteregetve előtte az asztalon. A szabásukat vizsgálta; a nagyobb fiúk ruháiból újakat akart szabni a kisebbeknek. Az olló a kezében volt, s hirtelen elgondolkozott valamin, és magába merülve a körmeit kezdte vagdalni. Kemény szemeivel szigorúan megnézte erős és vaskos körmeit, amelyek férfiasak voltak, a nagyujjon a körömágy beszakadt, s a vékony kis bőrszilánkot az olló hegyével kivágta. Elég jókarban voltak a körmei, bár sohasem volt elég türelme, hogy gondozza, de nem csinált a kezével semmi csúnya munkát, s a bőre sima volt, mint a pergamen. Ahogy ökleit megfeszítette, egész fiatalos volt még a bőre színe, de ha lazán kinyújtotta ujjait, már ezernyi apró, törött, határozatlan gyűrődést látott az ujjak tövén.

Nagyot sóhajtott, aztán felállt helyéről, és gyors mozdulattal nekilátott a kis kabátnak, és középen, a varráson végigrepesztette. A szövet fenn a lapockában meg volt vánnyadva, s a varrás helyett egyszerre csak befelé hasadt, s egész az ujjakig szétmállott.

A papné bosszúsan sajnálta meg türelmetlenségét, s egy pillanatig elnézte a csúf repedést, amely miatt most már nem volt mit kezdeni az egésszel. Felemelte, s megnézte közelről a szövetet, aztán ledobta a földre a sarokba.

A ház szemközt állott az utcára, s végig lehetett rajta látni.

Lovas jött a falu túlsó végéről.

A papné előrehajlott, kissé rövidlátó szemeivel is megismerte, a szomszéd falubeli tanító volt, aki úri virtusait úgy gyakorolta, hogy nem tanítónak látszott, hanem ispánnak. Lassan léptetett jó kis sárga lován, s fegyver volt a vállára biggyesztve, bár nyúlon kívül legfeljebb varjakra lövöldözhet ezen a környéken a puskás ember. Visszaült az asztal mellé a székre, s komolyan elnézte a fiatalembert, aki már messziről észrevette őt a nyitott tornácon, de nem akarta mutatni, hogy feszélyezi őt a papné.

Mikor ideért a ház elé, komolyan megemelte a kalapját, s tovább akart haladni.

A papné elmosolyodott, s intett neki, hogy álljon meg! Fel is állott az asztal mellől, s az ablakhoz lépett:

- Jöjjön csak be, jöjjön! - s hirtelen felszökött kedvvel integetett a fiatalember felé.

Ez lepattant a lóról, s kívül kötötte meg a kerítés rácsához, aztán nyalka léptekkel nyitott be a kisajtón, és jött fel a kis virágoskerten keresztül, amely a papház előtt volt az utca felől.

- Csókolom a kezét, parancsol, nagytiszteletű asszony?

- Nem szégyelli magát, köszönés nélkül elmegy a házunk előtt!

- Nem akartam alkalmatlankodni...

- Hát nekem, azt hiszi, alkalmatlan az ilyen fiú, kivált mikor nincs itthon az uram?

A fiatalember elmosolyodott diszkréten a papné tréfájára, amelyet természetesen úgy vett, ahogy kellett: az ilyen korú asszony már fájó szívvel mondhat effélét...

- Honnan jön, hová megy?

- A lovamat jártatom egy kicsit.

- Azt hittem, lány után!

A nyalka tanító újra csak elmosolyodott, s leülve egy székre, kirúgta jobb lábát, hogy csinos lovaglócsizmája kellően érvényesüljön.

- No nem házasodik meg?

- Én? Nem.

- Nem is akar?

A fiatalember felvonta a vállát.

- Nem bánnám én, de hát a mai lányoknak nincs elég... pénzük!

A papné nevető arccal, de gúnyos, vizsga szemmel nézett bele a fiatalemberbe.

- Nem pénz kell magának - mondta -, hanem jómód!

- A lehet. De hát én, tetszik tudni, nem vagyok olyan jó, asszonytartó természet!...

- Nono, tudok én magának valakit. Mért nem néz körül a Kassai Samu házánál!

A fiatalember beharapta a bajuszát, s gondolkozva felelt:

- Jó firma az öreg. Kedvelem, mert ő is olyan kancsórágó kántor, mint jómagam! Szeretem az olyan embert, akinek a csizmáján mindig meglátszik, hogy most járt a marha körül.

- No látja, jó vón magának a Zsófika!

- Jó az öregnek a tajtékpipája... van neki egy, de nem birom elcsalni tülle, pedig már egy kutyakorbácsot meg egy derék szipkát kínáltam érte...

- A lányát kérje, azt odaadja!

- Azt elhiszem.

- Tán nem szépek a Kassai lányok?

- Jóképűek...

- Ne neveletlenkedjen.

- No hát szégyen, ha egy jányra azt mondják, hogy jóképű?

- Nem szégyen, hanem neveletlenség. Zsófival bizony jól járna egy tanító.

- Ott az apja.

- Hát jól is van vele, mert mindig a lánya van az iskolában. Így aztán jó iskolája van!

A fiatalember elmosolyodott. Eszébe villant a sok megrovás, amit már sikerült kiérdemelnie az iskolavizsgálóktól, aztán könnyelműen elnevette magát, s felállott.

- Kezét csókolom, még bemegyek ide Tökfalván Szarka János kollégámhoz.

- Hát az nem házasodik még?

- Az?... Arra jól megmondta az itteni dedós kisasszony!

- Mit mondott rá?

- Hogy „ebbe a maflába sose szeret bele egy lány se”.

- No majd számon kérem Irmácskát!

- Jaj, el ne tessék árulni neki, hogy itt jártam, mert akkor mindjárt kitalálja, hogy az én szám járt el.

- Majd azt mondom neki, hogy Szarka volt itt.

- Akkor elrepül az Irma naccsám, de aligha örömébe.

- Mért, azt hiszi, nem tűri, mint maga Kassai Zsófit?

- Én tűröm a Zsofkát!... Jó, hogy tetszett szólani, nem is megyek én Tökfalvára, hanem átugrok az öreghez, most elcsalom a pipáját!

Felállott, és tisztességtudóan összeütve sarkantyús csizmáját, ajánlotta magát.

A papné elmosolyogva nézett utána, a fiatal legény nyalkán vágta fel magát a ló hátára; volt valami szemérmetlen helyesség a tartásában, ahogy a nyeregben, szétvetett csizmákkal, szürke lovaglónadrágban megült. Szalutált a lovaglóostorával, s lassan, lovát megtáncoltatva fordult vissza a hosszú poros úton. A papné szeme fátyolos lett, sóhajtott, és újra felvette a sarokból a ledobott ruhát; megnézte, meg sem nézte, újra leeresztette. Az asztalra könyökölt, s kedvetlenül kibámult az utcai kis kertbe. Egy anyányi csirke settenkedett be a virágos kis kertbe, azt nézte el közönyösen, hogy csipeget a poros fűben; minden csippentés után felemelte a fejét, s körülleskelt a piros begóniák és tarka mályvák között. Szép karcsú testű, elegáns jérce volt, fehér és friss, úgy lépegetett, mintha báli cipőben járna... Az asszony szórakozott szeme megvillant, egy kis tarka kakas jelent meg mögötte. A két madár összecsivogott, s a jérce kényesen siklott a puszpángbokor mögé. A kakaska merészen utána. A következő percben már rajta röpködött.

- Hess, gyalázatos! - kiáltott ki a papné - idei csirkék, és már...

Utánahajította a gombolyag fircelőpamutot, a két madár ijedten rebbent ki a puszpángbokorból...

Az asszony kinyújtotta a karjait, és megfeszítette az izmait.

2

Alkonyat felé egyszerre megnépesült az utca. Mint mikor a nyáj jön haza, hirtelen sok apró gyerek jött az utca túlsó vége felől. Két oldalt elfogták az útszélét, s virított a színes ruha; a keményre vasalt alsószoknyájú kis parasztlányok, akik egészen úgy voltak öltöztetve, mint a nagyok, rendkívül furcsa, bohó pöttyöknek látszottak. A piszkos kisfiúk bámészan csámborogtak köztük. A gyereksereg lassacskán fogyott, minden ajtón betért közülük egy-kettő, de ezek sokkal nehezebben találták meg a maguk kapuját, mint a mezőről hazajött malacok, akik egyszerre bekarikáznak a maguk udvarába. Itt a dedós néninek mindig közbe kellett avatkozni, hogy ez a Pista meg az a Böske ezen vagy azon a kapun menjen-é be, ámbár az avatatlannak az igen mindegynek látszott, hogy ebből a kis gyerekcsürhéből hányat kap ez meg az a ház.

A papné most is a tornácon volt, mindig ott tölti a napot, mert innen legalább látni valamit. Most vele van az unokatestvére, Anna, aki a házimunkát végzi, ott bent valahol a hátulsó részében az épületnek.

- Eredj, készítsd az uzsonnát, jön a dedós.

- Mit adjak neki? - mondta Anna a jó gazdasszony gondoskodásával, aki mindig válogatott jóval akarja ellátni a kosztosait.

- Megeszi az a patkószeget is. Sose láttam ilyen lányt. Más lány affektál, hogy nem tud enni, nem kér, ez meg olyan, mint egy étkes állat.

- Az a fő, a jó étvágy.

- Nem az a fő.

- Hát mi?

- Amiről te nem tudsz.

- Ugyan mi?

- Hajaj.

- Ugyan hagyj már békén... Egy ilyen korú asszony nem szégyelli a szájára venni azt a szót.

- Hiszen nem mondtam ki.

- Annál rosszabb, ha gondolod. Azt még csak értem, ha gyereklányoknak a szerelmeskedésen jár az eszük, de te, ugyan hagyj békén... Látszik, hogy nem csinálsz semmit, van időd mindig haszontalanságokra gondolni. Úgy élsz, mint valami grófné. Azoknak van mindig ott az eszük. Már egészen úgy teszel, mint Beniczkyné regényében a...

- Ne szekírozz örökké.

- Csak meg kell mondani a magamét.

Ezzel a vénlány felállott, és letette a varrást. Az mindig így szokott lenni, hogy ő csinálja meg a varrást is, mikor a nénje elrontotta.

Frissen összerakta a sok ruharongyot, és ment a konyhába.

A papné nem tudta, mi van vele, ingerült volt, pedig semmi oka sem volt rá. A dedós kisasszony már itt volt közel, és szélesen mosolyogva integetett fel az utcáról. A papné, ahogy ránézett, hirtelen mogorván húzta össze sűrű fekete szemöldökét, és elfordult. Nem értette, mi történt vele, de szerette volna megmarkolni a lány haját s megcibálni. Jó volna kitölteni rajta ezt a hirtelen dühét. Ha azt a nagy borzas frizurát marokra foghatná!... A szájsarkait egy pillanatra lefeszítette, s szemhéjait leeresztette, így nézett maga elé gyűlölködve.

Aztán elmosolyodott. Ugyan mi van vele?

- Kisztihand! - sietett be a kövér, szőke lány az utcáról a kis kertbe.

- Jöjjön csak, jöjjön! - kiáltott ki neki a papné, s ahogy a hangja kibuggyant, rögtön a másik végletbe csapott, s kacagni kezdett.

- Itt vagyok, ragyogok!... - szólt a lány.

- Lehet is! Ki volt itt?

- Itt?... - kérdezte a lány, a kövérek szokása szerint mindjárt megijedve, hogy valami baj van.

- Itt, itt! - mondta a papné, s már kész volt a szívében az egész terv, s erősen, lesve, vizsgálva nézte a lányt.

A kisasszony megzavarodott az erős nézéstől, s piros kis nyelvével nyalogatta a felső szája szélét. Kutatta a fejében, hogy ki lehetett mégis itt.

- El sem tudom képzelni - mondta, s hogy az asszony előtt támaszt nyerjen, rádőlt a gyékényből font nagy szék támlájára.

- Nem?

- Igazán nem.

- Ugyan mit tagadja! Le van leplezve!

- Én?

- Nos!

A lány egészen elámult. A nyelve is megállott, s ottmaradt apró, kis fehér fogai között. Kövéres arcán fehér foltok támadtak, aztán mély, piros vérszín öntötte el vékony, áttetsző bőre alatt az egész arcot.

A papné kegyetlenül, őszintén élvezte a kéjt, hogy megkínozza ezt a lányt, ezt az idegen, fiatal süldőt, aki már túl van a húsz éven, s még nem volt kérője, és emiatt halálos szégyent érez, ha valaki a szerelmet, a házasságot említi.

- Nos, nos! - sürgette olyan kéjenc módon ejtve ki a szókat, mintha kanállal szürcsölné amannak a szemérmét, a felháborodott szűzi érzéseit.

- Igazán fogalmam sincs róla, nagytiszteletű asszony! - mondta a lány, s közel volt hozzá, hogy sírva fakadjon.

A papné összefonta a karjait széles, erős mellén, a karjai is úgy feküdtek meg hatalmasan, meztelenül a rövid s vékony májszínű, nagy foltú blúz ujjából könyöktől kibújva, s úgy duzzasztották fel temérdek nagyságú emlőit, hogy a lányt szédülés fogta el, s leborult a szék támlájára, hogy minél könnyebben elbújhasson a támadó elől.

A szőke haj ettől a gyors lendülettől leomlott, s előrehullott vastagon, puhán, selymesen, bele a székbe, s vakító fehéren látszott ki a fehér nyaka, amelyet finom aranyos pihék borítottak. A papné fekete szemei ellenségesen villogva faldosták ezt a nyakat, amely kövér volt és zamatos üde, az egész lánynak a legszebb része, amely a haj titkában lappangott. Összecsikorgatta a fogait, s szeretett volna beleharapni. Egy harapásra kifalni onnan azt az egész nagy, nagy finomságot...

Aztán kivágta a karjait, nagyot lélegzett, s a vértódulása leszállott.

- No kisasszony - mondta, s kinyújtott kézzel előrehajolva éppen elérte a lány kezét, amely ott csüggött a szék karján.

Erősen megfogja ezt a kezet, s az erős fogástól megrendülve, még erősebben megrántotta.

A leány felegyenesedett, de nem tudott szabadulni a papné markából, a könnyű széket fellökve, odaengedte magát elébe.

Az asszony nem engedte el a kezét, mert valami homályos érzése volt, hogy most különös és furcsa dolog történt, hát jóvá akarta tenni. Kezébe fogta a lány kezét. Ezek nagyon aprók voltak s igen fehérek és kicsit piszkosak, mert elfeledte megmosni a dedós gyerekekkel való foglalkozás után.

- Ha valaki így fogná meg a maga kezét... Irmuci... Az boldog volna ám... Így ni! Megveregetné... ezt a szép kis kezét... megsimogatná... Így az arcához szorítaná... És megfogná a mellét...

Megfogta a lány mellét, amely lágy volt, de bő...

Aztán elkezdett mosolyogni, s közönyös, természetes mosollyal nézett rá.

- Itt volt a kérője, Irma!

Irma, aki éppen lenyűgözött, félő döbbenettel érezte magán az asszony tapintását, egyszerre visszatért önmagába, kifordult az asszony elgyávult kezéből, s nagyot kacagott.

- Ó, tréfál a nagytiszteletű asszony! Nekem nincs semmiféle kérőm.

Hangosan és hahotázva kacagott, ahogy a falusi lányok kacagnak, mikor fiatalemberekkel heccelik őket.

A papné megint ingerült lett, úgyhogy fel kellett állnia.

- Mit nevet!... Ha mondom, hogy itt volt!

- De kicsoda?

- Hát bizony nem valami dalia... Nem is híres udvarló... Gondolkozzék csak, ki az, akire maga azt mondta valamikor, hogy jaj, de mafla!...

A lány arcán újra megjelentek a nagy foltos fehérségek, aztán vérvörösen tiltakozott.

- Nem tudom, kicsoda.

- Nem?

- Nem!

- Megmondjam?

- ...Ha tetszik...

- Szarka úr!...

A lány abban a félpercben sarkon fordult, s beszaladt a szobába.

A papné igen ízetlennek, sajtalannak érezte a száját. Elfordult a lánytól, s kinézett az utcára. Aztán kapta magát, kiment a kis kertbe. Ott sem volt helye, körülkerülte a házat, az udvaron a nagy kutya ugrott elébe, a szemétben a tyúkok kapargáltak, s megismerte a délutáni kis jércét... A konyhából pörölés hallatszott, Anna a cseléddel veszekedett.

Lement a kertbe. A gyümölcsfák alatt végig le a Túr-partra. A kis folyó ott sodort el a kert alatt. Piszoksárga vize gyorsan kavargott a belőle kiálló fatörzsek s az azokon meggyűlt gazok körül. A fiai hangját ismerte meg. A nagy diófa alól meglátta a három fiút, akik barnán és elevenen, meztelenül állottak a parton. A legkisebbik hangosan kacagott, s leült a vízbe, szélen, és pocskolni kezdte a vizet.

A legnagyobbik hangosan kiabált. S mit kiabált! A papné meg volt döbbenve. A kerten túl, nem messze parasztasszonyok, fiatal menyecskék és lányok kendert áztattak. Azoknak kiabált a fia rút és utálatos szókat. Az asszonynép nevetett és visszakiabált neki.

- Micsoda disznóság ez! - kiáltott magából kikelve az asszonyokra a papné. - Nem szégyellik magukat!

Az asszonyok elhallgattak, a fiúk ijedten kuporodtak le a vízbe.

A papné lement a partra. Dühös volt és elkeseredett.

- A fene egye meg ezt az egész falut - kiáltotta -, na itt nevelheti az ember a gyerekeit szelídeknek, jóknak! Komisz disznók. Kovácsné! Nem szégyelli magát! Gyerekekkel így beszélni!

- Ó, tiszteletes asszony! - kiáltott vissza Kovácsné. - Jobb, ha a fiait leckézteti meg. Azoknak már a közelibe ne kerüljön becsületes asszonyszemély, mert olyanok, mint a sátánfajzatok. Olyanokat tudnak azok kiabálni, amit más becsületes ember gyereke hallani se hallott soha.

A papné megdöbbenve nézett a három fiára. Azok ártatlan gyerekszemekkel néztek fel rá, szepegve és restelkedve.

Iszonyú düh lobbant fel benne.

- Ezekre a gyerekekre tud valaki rosszat! - kiáltotta. - Maguk szemtelenek, gyalázatosak! Maguk rontják el! Kitől hallott az én gyermekem olyan szót! ha nem maguktól! A fene egye meg ezt a falut. Az én ártatlan, kedves gyermekeimet megeszik!... No ti komiszak - mondta fulladt dühvel, de halkabban, hogy az asszonyok ne értsék -, majd adok én nektek cifra szókat! De kék marad a helye!

Felvett egy letörött fűzfavesszőt a földről, s felemelte.

- Gyere ide, te kis bitang! - mondta fojtva, s hallotta, hogy az asszonyok maguk közt egyszerre mindnyájan beszélnek, ettől megdühödött még jobban, s kegyetlenül ráhúzott a legnagyobb fiára.

A fiú lehúzta a fejét a válla közé, s nagyot szisszent, de nem sírt. Az anyának köd futotta el a szemét. Ráismert saját magára, s csuklón fogta a fiút, odarántotta maga elé.

Még egyszer rácsapott a gyerek barna hátára, s várt. Piros csík támadt azon, amely a derékon keresztül lefutott a jobb combra.

- Fogsz te disznókodni valaha! mondasz te disznó szót! szádba veszel te olyanokat többet!... - rikácsolta fulladt hangon, és toporzékolt hozzá, azzal elkezdte ütni a gyereket. Ész nélkül, akarat nélkül, azért, mert megcsapta a gyerekben saját maga, a saját valósága, mert azon egy villanásban megérezte a teljes testi és lelki hasonlóságot, és mert megrettegett attól, hogy a fia éppen ilyen vadsággal éljen valaha gerjedelmeknek, mint ő teszi most... És erős kezében keményen állott a vessző, és retteneteseket csapkodott a gyermekére, méhének magzatára, önmagának különszakadt testére.

A másik két fiú elborzadva nézte bátyjának vesztét. A kisebbik levetette magát a földre, s négykézláb kezdett vergődni, vívódni, visítva jajgatni. A középső csak összekuporodott, s elszánt ijedelemmel várta, hogy rá kerüljön a sor.

Az anyja közben meglátta ennek a konok arcát, s ettől még nagyobb dühbe rohant a vére. Minden ésszerűség nélkül ott hagyva a nagyobbikat, elkapta ennek a vállát, és maga elé rántotta. Aztán elvetve a vesszőt, kézzel állott neki. Erős, kemény tenyere csattogott a gyerek vastag húsán, míg ki nem vörösödött a gyerektest, s az ő keze is bele nem fáradt.

Felegyenesedett.

- Megálljatok komisz disznók! Majd én kiverem belőletek! Nem tudom, hol szedtétek, de én majd kiverem, kitaposom belőletek, ti kutyák! Kitől tanultatok ti ilyeneket! Te, mindjárt kitaposom a beledet! Döglöttél vón meg, mikor születtél! Fogsz többet ilyet mondani!... Fogsz!

A hangjával most már nem takarékoskodott. Már nem bánta, ha hallják is, ha látják is, mit csinál. A parasztasszonyok mind odabámultak és elszörnyűködve néztek rájuk.

- Te is mondtad!... - támadt rá a legkisebbre, aki még csak hatéves volt.

A gyerek levetette magát a sárba s hanyatt fordult a hátára, úgy nézett fel rá kimeredt szemmel.

- Én nem vótam! - visított torkaszakadtából.

- Te is vótál, te se vagy különb! - lihegte az asszony.

- Én nem vótam! - ordította a gyerek végkétségbeeséssel.

- Ez nem vót! Ez nem mondta? Mi?... - fordult a megvert fiaihoz az anya.

A két fiú ott kuporgott vonagló testtel, de ki nem tört sírással a csalánban, amely felmarta a bőrüket, s ők észre sem vették, egyszerre morogta:

- Nem...

Az asszony szeme megint odarebbent rájuk, s egyszerre elfogta a szánalom, a szeretet.