Melissa Moretti

Bella drága, Bella

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-041-1
MOBI ISBN 978-963-453-042-8

TARTALOM

Homályban

A keresők

Új utakon

A kávé illata

„Marcia, Marcia!”

Kísértések

Göröngyös úton

Az elűzött

Kihűlt nyomon

Könnyes boldogság

Homályban

- Kedves kisasszony, ha lenne számomra egy perce... csak egyetlen… csak fél perc… Mondja, van már programja ma estére? Mert ha nincs, én nagyon, de nagyon szívesen elvinném magát egy moziba… – másodpercnyi szünet után folytatta a férfi, aki volt vagy negyvenéves, elég rosszul öltözött, de merésztekintetű – …vagy inkább vacsorázni, netán elmehetnénk egyet táncolni valami jobb helyre.

- Ma estére éppen ez a programom… – felelte Bella kedves mosollyal, bár gyűlt benne a harag.

- Hát ez nagyszerű! Hánykor végez itt? – a férfi már nyeregben érezte magát, megnedvesítette érzéki ajkát.

-… a vőlegényemmel. Aki bokszoló, pontosan száztizenegy kiló, és százkilencven centi magas. A boltokban nem árulnak zakókat neki való méretben, ezért mindig csináltatni kell. Az izmai nem férnek bele a gyári zakók ujjába – mondta mintegy mellékesen. Még egy pillanatig látta a férfi elképedt arcát, azt is, ahogyan az ijedtség beleköltözik a tekintetébe, talán az agyába is. Aztán Bella könnyedén továbblibbent a piszkos csészékkel teli tálcával.

A mosogató ablakánál találkozott Gemmával. A lány sok mindenben ellentéte volt Bellának; nagydarab, szőke, mosolygós, közvetlen, de szabadszájú is. Kicsit naiv a huszonöt évéhez képest, de jóindulatú. A kávézóba látogató férfiak többsége ugyan egyikükkel sem foglalkozott, de ha valaki mégis felfigyelt a két felszolgálónőre, akkor először Gemmánál próbálkozott. Őt tartották megközelíthetőbbnek. Amennyire Bella tudta, vagy inkább sejtette, Gemmánál volt is esélyük az ilyen véletlenszerűen megismert férfiaknak, no persze, nem mindegyiknek. Bella még örült is, hogy a tágas teremben itt van vele mindig egy „villámhárító”, egy másik nő, aki jobban néz ki nála, talán megközelíthetőbb is, ezért az esetleges, nőre vágyó férfiak inkább vele próbálnak kapcsolatba lépni. Ám azért legalább naponta egyszer akadt olyan is, akinek Bella jobban tetszett. Míg Gemma nagy volt, ő filigrán. Bella nem hivalkodhatott a testével, az alakjával, igaz, nem is volt miért szégyellnie azt. Egyes értő férfiaknak ő tetszett.

No, nem ennek az iménti sóvárgó pasasnak, aki csak utálatot ébresztett benne. Amikor egyszerre tolták be tálcájukat a mosogatóba, összeért a kezük és egymásra nevettek. Gemma a Boville-i Napsugár Kávézóban töltötte „értékes fiatalságának soha vissza nem térő éveit” – mint mondotta olykor, maga is nevetve. Bella kedvelte Gemmát, azért is, mert vele soha nem volt konfliktusa. Ha nagyritkán el kellett cserélni egy-egy szolgálatot, változtatni a beosztásukon, Gemma szó nélkül megtette ezt Bella kedvéért, ezért hasonló esetben Bella sem habozott segíteni neki.

- Nálad is próbálkozott, láttam – somolygott a szőke lány. Háttal álltak most a kis asztaloknál ülő vendégeknek. A főnök, az ötvenhez közeledő Castors, nem szerette, ha a személyzet egymással beszélget munkaidőben. De most hátul volt a raktárban, a szállítókat fogadta. Rajtuk kellett tartania a szemét, mert bár a drága kávészállítmányok ipari kiszerelésben érkeztek, nagyobb dobozokban, amit csak egy férfi bírt felemelni, azért az italos dobozokból a szállítók olykor-olykor kiemeltek egy palack „üdítőt”, ahogyan ők mondták, ha rajtakapták őket. Az ilyenek többé nem tették be a lábukat a „Napsugár” raktárába, erről Castors gondoskodott.

- A főnök még nem célozgatott neked? – érdeklődött Gemma, amikor legközelebb ismét összefutottak a pult mögött. A pultos aznap délelőtt Nina volt, aki valahonnan a Balkánról került ide, még nem beszélte elég jól a nyelvet, hát beállították a pult mögé, ahol csak a két felszolgálóval kellett érintkeznie. Gemma és Bella hamar rájöttek, hogy elég világosan artikulálni a kért italok, kávék fajtáját, nevét, és Nina már készíti is.

- Mire?

- Ezek szerint nem, mert akkor tudnád, miről van szó – nevetett egyet a lány. Kivitte a tizenkettes asztalhoz a rendelést, majd visszajött. Éppen az a kis szünet következett, ami délelőtt tizenegy tájban szokott bekövetkezni, nap mint nap, változatlanul. Elfogytak a reggeliző vendégek, a nyugdíjasok is, akik rendre betérnek egy-egy kávéra, és mivel közelgett az ebédidő, hát már nem jöttek mások – egy ideig. Castors még mindig a raktárban volt. Nina egy szótárba mélyedt, amelyikben elől cirillbetűs szavakat és azok latin betűs helyi megfelelőjét látták a lányok. Tanult.

- Képzeld, simán megfenyegetett. Választás elé állított: vagy lefekszem vele, vagy kirúg. Ilyen egyszerűen megy ez főnökék világában – Gemma egy pillanatra most komoly volt, messze nem az a felhőtlen lány, akinek itt ismerték. És amilyennek eddig Bella is ismerte.

- És te mit választottál? – kérdezte Bella, kicsit ostobán, annyira meglepte a dolog. Gemma vállat vont:

- Itt vagyok, nem?

- Szóval… megadtad magad.

- Nem mondanám. Eljött a lakásomra, egyszer, kétszer. Közben találkoztam egy barátommal, és az kitalálta, mit tegyünk. Szerzett egy kis kamerát, elhelyezte úgy, hogy senki se lássa, aki belép abba a kicsi bérelt szobámba.

- Felvetted, ahogyan... te meg ő…

- Igen. Felvettem magunkat az ágyban. Beleadtam mindent, amit ilyenkor lehet, a főnök úr kellemesen meglepődött, még fizetésemelést is ígért. De aztán nem lett belőle semmi…

- Miért nem?

- Mert a barátom csinált pár másolatot a filmről. DVD-re, tudod, olyan elektronikus lemezre. Egyet hoztam belőle a főnök úrnak és kértem, nézze meg. A maradék haja is égnek állt, amikor előkerült a raktárból, ahol nézte. Közöltem vele, hogy nem kell a fizetésemelés, de itt maradok dolgozni, és a DVD-ből van még pár példányom, ha kekeckedik velem azután bármikor is, ha csak egy rossz szót szól, elküldöm az egyiket a feleségének, a másikat az étteremtulajdonosok szövetségének, ahol ő az alelnök, és a kávéháztulajdonosok szekciójának vagy micsodának a vezetője. Így olvastam egyszer egy újságban…

- Gondolom, azóta csöndben van.

- Hát az biztos, hogy nem jár a lakásomnak a tájékára sem. Csak szolgálati ügyekben váltunk szót még akkor is, ha késő este én vagyok az utolsó alkalmazott, aki még itt van vele.

Bella hirtelen nem tudta, erre mit mondjon. Gemma rámosolygott:

- Ha törleszkedik, szólj nekem. Megvan még az a kamera, kölcsönadom egy éjszakára! Utána garantáltan nyugtod lesz a pasastól, és még az állásod is biztosítva sok évre. Mint az enyém.

Bella nem akarta megbántani Gemmát, hát inkább hallgatott. Csak bólintott, mint aki egyetért mindezzel. De ott belül tudta: a zsarolás nem az ő műfaja. Ha a főnök próbálkozna nála, és azt nagyon erőszakosan tenné, inkább fölmondana. Pedig hát neki sem megy jól, akárcsak Gemmának. Ő is csak egy kis szobát bérel, igaz, két utcára innen. Kényelmes onnan bejárni dolgozni, elég rá öt perc, és hazafelé sem kell sötét külvárosi utcákon bolyongania, vagy éjszakai buszjáratokra várnia.

- Kisasszony, két mexikói kávét!

Nem volt több idejük beszélgetni. Bella úgy gondolta, éppen eleget hallott Gemmától ahhoz, hogy egy kicsit ismét megundorodjon a világtól. Hát ilyen időket élünk..? Tudta persze, hogy ez a huszonegyedik század, amelyben minden megtörténhet – jó is, rossz is. De amikor így a saját környezetében szembesült valami ilyesmivel, akkor egy kis időre elment a kedve.

Fél tizenkettő után belépett egy postás. Idős volt, bajuszos, szigorú tekintetű. Ritka vendég itt, és hamar kiderült, hogy most sem vendégként érkezett. Gemmához fordult:

- Isabella Denizt keresem.

Gemma előbb nyelt egyet, aztán odaintette Bellát:

- Téged keres a postás bácsi! – majd amikor a lány közelebb jött, hitetlenkedve szólt: – Azt hittem, Bella a neved.

- Ez csak a rövidített változat – humorizált a lány, már elfelejtette iménti rossz hangulatát. Castors is felbukkant, a pult mögül nézte a jelenetet. A kávézóban most alig volt valaki.

- Maga Deniz kisasszony..? A lakásán kerestem, ajánlott és hivatalos levele jött a városházáról. Mondták a szomszédok, hogy itt dolgozik, és mivel úgyis erre vitt az utam…

- Kér egy kávét?

- Szolgálatban sajnos nem lehet.

- Jöjjön majd vissza szolgálat után, a vendégem lesz – ígérte Bella mosolyogva. A postás rábámult, aztán mintha kisimultak volna a vonásai, eltűnt szeméből a szigorúság. Látta a lány tiszta tekintetét, derűs arcát, és ez mintha most valami módon átragadt volna rá, maga is ilyen lett.

Bella aláírta, a postás elment, a levél pedig ott maradt a kezében. „BOVILLE Város Önkormányzata” volt a feladó. Félrevonult egy üres sarokasztalhoz, felbontotta. Castors, a főnök már ment volna oda, hogy megtiltsa – „a személyzet nem üldögélhet az asztaloknál, inkább takarítsa le a többi asztalt” – de a férfi megpillantotta Gemma kemény tekintetét és visszakozott. Bellát most nem zavarhatja senki.

A levélben arról értesítették, hogy a származását nem sikerült megállapítani. „A rendelkezésünkre álló adminisztratív eszközökkel nem tudtuk megismerni az ön világra jövetelét megelőző eseményeket. Kérem, ne felejtse, hogy a város gyámügyi és egyéb hatóságai, közöttük az irattár, már huszonkét évvel ezelőtt sem rendelkezett semmilyen adattal arra nézve, hogy kik lehettek az ön szülei. Számunkra is csak annyi volt ismert, hogy önt a Deniz-téri templom bejárata előtt találták körülbelül egy vagy kétnapos korában…”

- Hát én megpróbáltam – jegyezte meg Bella. Egy makacs vonás jelent meg az arcán. És ott belül a tudatában is felnőtt valami. Nem harag, nem elkeseredettség. Inkább egy makacs akarat. „Még ti sem mentetek semmire, gyatra hivatalnokok? Hát persze, hogy nem értetek el eredményt, mert nem a ti ügyetek ez, úgy igazán. Nem függ tőle semmi, belenéztetek pár ősrégi, poros aktába, néhány papírba, aztán máris elegetek volt az egészből, és sebesen írtátok a választ. De én… nekem ez fontos, ezért hát nem adom fel. Majd bebizonyítom nektek, hogy amire egy egész hivatal nem volt képes, az nekem menni fog akkor is, ha egyedül vagyok, és most még éppen úgy nem tudok semmit, mint ti, nyomorultak!”

Valami látszott az arcán. Mert amikor eljött a sarokból, még Castors, a főnök is megkérdezte:

- Rossz hírt kapott, Bella?

- Ahogy vesszük… – a lány a főnökre nézett, eszébe jutott, amit Gemma mesélt. Ugyanakkor, talán éppen azért, hogy különbözzön Gemmától és módszereitől, komoly, de nagyon is emberi hangon válaszolta: – Még ők sem tudják, ki vagyok.

- Tessék..?

Erre még Nina is közelebb húzódott, és Gemma is rögtön ott volt mellette. Végül is, miért ne tudhatnák? Nem szégyen ez – vélte Bella, és mindjárt hozzátette magában: „Ha mégis, hát nem az én szégyenem”.

- Talált gyerek vagyok – mondta egyszerűen, és a tekintete arcról arcra vándorolt közben – Huszonkét évvel ezelőtt, március 2-án hajnalban valaki – talán az anyám? – kitett a Deniz-téri templom ajtaja elé, megnyomta a csengőt és elszaladt. Mire a pap kijött, már senkit sem látott, csak a csecsemő sírt ott a pólyában. Ezért adták nekem a „Deniz” nevet.

Nagy csönd lett, mindenki várta a folytatást. Bella látta ezt az arcukon, de csak vállat vont:

- A történet itt kezdődött, a folytatás sem volt érdekesebb. Árvaházban neveltek, aztán magához vett egy idősebb házaspár. Nyolc évig éltem velük, akkor egymás után meghaltak, elvitte őket a rák. Közben kijártam pár iskolát, de szakmát nem tanultam. Egyetemre nem tellett, és most itt vagyok.

Egy pillanatig csend volt. Aztán egy vendég lépett be a kávézóba. Mire asztalt választott és leült, Bella már ott állt mellette:

- Jó napot, mit parancsol?

A lány lezuhanyozott, fürdőköpenybe bújt, lekapcsolta a tévét, most zenét sem hallgatott. Körülnézett a kis bérelt szobában, és leült az ágya szélére. Valami azt súgta neki, hogy most koncentrálnia kell.

Régebben egyszerűen nem foglalkozott a dologgal: kicsoda is ő..? Egyszerűen átlépte a kérdést, ahányszor csak felmerült. Az iskolában legalább évente egyszer megtörtént, hogy valamelyik tanár a szülőkről íratott dolgozatot. Ilyenkor Izabella Deniz gondosan felírta a nevét a papírlap jobb felső sarkába, majd zárójelben utána illesztett egy kérdőjelet. Ennek magyarázata a szövegben kapott helyet, ami egyetlen mondatból állt, és azt tudatta a tanárral, hogy őt úgy találták, intézetben van most, a szüleiről mit sem tud. A lány még emlékezett egyik-másik tanárának döbbent tekintetére, amikor három perccel a dolgozatírás kezdete után kivitte a papírt, odanyújtotta, és megkérdezte, hogy a hátralévő negyven percre kimehet-e az udvarra? A legtöbb tanár, egy pillantást vetve a leírt mondatra, gépiesen bólintott, és Bella voltaképpen még örült is, hogy bő fél órát kint sétálhat az udvaron, a fák alatt, a jó levegőn, még ha tél volt, akkor is.

De most már komolyra fordult a helyzet. Maga sem tudta, miért, de úgy érezte, a dolognak tétje van. Bár nem tudta volna megmondani, miféle tétje. A TÉT – ő maga volt. A létezése, az élete, a munkája. Igaz, egyikkel sem volt elégedett. Másoknak vannak vagy voltak szüleik. Tudják, kik: a legtöbbször velük nőttek fel. Az anya, az apa adott valamiféle mintát. Vagy ha nem mintát, hát utat mutatott – például azt követelték, hogy a fiuk kövesse őket a szakmájukban. Ha volt üzletük, elvárták, hogy a fiuk vagy lányuk majd átvegye tőlük: hogy ugyanazt a szakmát tanulja ki – osztálytársainak csaknem a fele ilyen előre kijelölt úton haladt.

Neki nem volt senkije, hát nem is jelöltek számára utat. Eleinte azt hitte, így könnyebb lesz. De a szülők legalább doppingolták volna, terelgették volna, sőt az is lehet, egyengették volna az útját. Mire elvégezte az iskolákat, éppen elege lett a tanulásból. Élete utolsó három évében csak tengett-lengett. Az egyetlen, ami érdekelte, vezette őt a Napsugár Kávézóba. Ez nem volt más, mint a… kávé.

Tanult róla a neten, elolvasott mindent a kávéról. Már korábban is dolgozott egy kávézóban, de a tulajdonos a szerencsejátékok rabja lett, és tönkrement, eladta boltot, a vevő pedig kisebb éttermet csinált a helyén, és az előző személyzetet elbocsátotta.

De Bellát most nem a kávé foglalkoztatta. Elgondolkodva ült, majd fáradtam hanyatt dőlt az ágyon. Az imént, még meztelenül a fürdőszoba-tükör előtt úgy kémlelte önmagát, mintha a teste elárulhatná, ki is ő valójában..? De a test nem árulkodik ilyesmiről. Mi több, igazából semmiről sem árulkodik. A haja világosbarna, aligha dél-európaiak voltak a szülei – töprengett még a tükör előtt a lány. A szeme egy csöppet sem mandulavágású, tehát nem is Ázsiaiak, még csak egyikük sem lehetett az. A vonásai annyira szabályosan európaiak, hogy már-már unalmasak. Filigrán a teste, néha kamaszlányosnak is tűnik neki magának, de azért megvannak a domborulatok, ahol kell. A lába hosszú, dereka karcsú. A frizuráját többször változtatta, most éppen rövid, majdhogynem fiús a haja. A bőre is fehér, no, nem nagyon, mert nem fél a naptól, sőt olykor kifejezetten élvezettel sütteti magát. Szoláriumba nem jár, mégis szép barna, de csak ott, ahol a nap is éri.

Egyszóval nem talált magán árulkodó vagy bizonyító, vagy legalább iránymutató külső jegyeket. Ki kell hát nyomoznia: ki is ő? Nem tudta volna megmondani, miért érzi ennek egyre nagyobb szükségét. Talán, mert túlságosan egyedül volt ezen a világon. Kapaszkodót keresett. Ha már talált volna magának egy férfit, akiben bízni lehet, aki szilárdan áll mellette…

A férfiak! Eddig kettővel volt dolga komolyabban. Az egyikkel pár hónapig együtt is élt egy ennél valamivel nagyobb, bérelt lakásban. Aztán egy tavaszi napon Bella azt hitte, teherbe esett minden elővigyázatossága ellenére – és elkövette azt a hibát, hogy ezt közölte is a férfival. Aki még aznap elköltözött, míg Bella munkában volt. Először kétségbeesett, de néhány nap múlva kiderült, hogy csak hamis riadó volt – nem volt terhes. És nem is sajnálta már a férfit, aki úgy eltűnt, hogy azóta sem bukkan fel. Valószínűleg még a várost is elhagyta ijedtében, hogy apa lesz, hogy meg kell nősülnie, vagy hogy gyermektartást kell fizetnie… Azóta Bella nem járt senkivel.

Most gondolataiba merült. Valami ismeretlen vágy hajtotta, amihez foghatót eddig még sohasem érzett. Kamaszkorában csak a dac élt benne, nagyon haragudott az ismeretlen szülőkre, akik ilyen aljas módon hagyták őt cserben. Megszabadultak tőle! Eldobták, mint egy használhatatlan rongyot? Egy gyereket, egy embert eldobni – ennél nagyobb bűnt el sem tudott képzelni már tizenévesen sem. Mindez nagyon fájt neki.

Huszonkét éves korára talán bölcsebb lett. Vagy azt hitte.

Most már a kíváncsiság uralta. Kétszeresen tudni akart. Tudni, hogy kik a szülei, és tudni, hogy miért szabadultak meg tőle ilyen brutálisan? Persze azzal is számolnia kellett, hogy már nem élnek, és legfeljebb poszthumusz ismerheti meg őket. Jószerével csak az adataikat, de azt már nem, miféle emberek voltak és milyen szándékok mozgatták őket. De ez is több lenne a semminél.

Ha a szüleire gondolt, fájó üresség támadt benne. Így volt ez korábban is. Ám most már szerette volna betölteni azt a teret, hogy ne fájjon annyira. Ha legalább a nevüket megtudná! Igaz, ő továbbra is maradna Isabella Deniz, megszokta már.

Az, hogy valamit örökölhetne is, fel sem merült benne. Örökölni olyanok után, akik ezt tették vele..? Az nem lenne rendjén, és különben is, nem ez mozgatta most őt. Csak egy kapaszkodóra vágyott. Valamilyen tényre, ami egy szilárd pontot jelentene az életében. Hogy megtudja, egyáltalán honnan jött. Szegények voltak a szülei, vagy tehetősek? Mi volt az apja, anyja szakmája? Kit szerettek, mit utáltak, hol éltek? Látni egy házat, igen, ezt szerette volna Bella. Egy házat, falat, ajtókat, lépcsőt, amelyeken jártak, ablakokat, amelyeken kinéztek. Talán majd találkozhat szomszédokkal is, akik ismerték őket, és mesélnek róluk..?

Bella helyet keresett a világban. A saját helyét. És ismerve önmagát, tudta: nem lesz nyugta, míg azt meg nem találja.

Vasárnap délután elment a Deniz-térre.

Amikor leszállt a buszról és a legközelebbi ház falán meglátta a táblát, különös érzés fogta el. Járt már itt az elmúlt években, megnézte a templom bejáratát is. Most is érezte, milyen furcsa, hogy az ő neve meg a téré azonos. Ha híres ember lenne, akiről még életében teret neveztek el… De itt fordítva történt: őt nevezték el a térről. Mégis, ez is jelentett egyfajta kapcsolatot. Jól megnézte a házakat. Tavasz vége volt, virágillat szállt a levegőben. A Deniz-tér környékén régebben a török bevándorlók laktak, de aztán elfogytak, elköltöztek.

Becsöngetett a plébániahivatalba. Amikor az ajtó kinyílt, egy fiatal pap állt ott, nem, lehetett még harminc sem. Mosolygós, rokonszenves férfi, bizalmat gerjesztő szemmel és magas homlokkal:

- Dicsértessék!

- Jó napot… azaz dicsértessék Jézus Krisztust – Bella zavarba jött. Nem volt vallásos, semmilyen egyházhoz nem tartozott. Tudta viszont, hogy minden vallást tisztelni kell. Ha már az emberek nagyobb része hisz, vagy legalábbis azt hiszi, hogy ő hívő „a maga módján”, akkor ez nem válhat gúny tárgyává. Különben is, most komoly dologról volt szó. Habozott, és látszott az arcán a csalódás. De a pap ezt nem vette rossz néven:

- Túl fiatalnak talál? Pedig biztosíthatom önt, kedves kisasszony, hogy ha emberi bölcsesség terén még nem is érek nagyhírű elődöm, Paul atya nyomába, azért igyekszem. Bármiről beszélhet velem.

Bementek egy meglehetősen rideg fogadószobába, ahol persze feszület lógott a falon, néhány szék állt egy kicsiny asztal mellett, amelyen feketébe kötött könyv hevert, gerincén aranyozott betűk hirdették, hogy az a Szent Biblia.

- Az én gondom tényleg az, hogy ön túl fiatal – mondta a lány – merthogy reméltem, azzal a pappal beszélhetek, aki huszonkét évvel ezelőtt itt... dolgozott.

- Az Paul atya volt, akit tavalyelőtt szólított magához az úr. Én Gregor atya vagyok.

- Isabella Deniz.

- Úgy hívják, mint a teret?

- Igen, és nem véletlenül. Csecsemőként kitettek a templom elé egy hajnalon, és…

- Az maga volt? – ragyogott fel Gregor atya frissen borotvált arca – Paul atya említette, hogy lám, hosszú szolgálata alatt még ilyesmi is előfordult. Szóval a térről kapta a nevét. De miben segíthetek önnek?

- Hát éppen ez az. Ön már későn jött be a képbe… ha szabad így mondanom.

- Értem. Szeretne valamit megtudni a szüleiről? Akik önt kitették?

- Igen. Tulajdonképpen azt nyomozom, ki is vagyok én valójában?

A pap arcán most nem volt mosoly, komolyan nézte a lányt:

- Mindnyájan ezt szeretnénk tudni… De bocsánat, ezt most másképpen értettem. Tudja, mit? Adjon pár napot. Paul atyát ugyan már nem kérdezhetjük meg, viszont a plébánia egy krónikát vezet, és így nyomára akadok majd ennek az eseménynek is. Telefonáljon ide… mondjuk holnapután, kedden, rendben van?

A pap nem is tudta, milyen sokat lendített ezzel az ügyön. Legalább is Bella lelkében már ott gyökerezett a remény, hogy valamit majd csak találnak! Az, hogy egy másik ember is tud az ügyről, sőt, abban igyekszik neki segíteni, egyszer s mindenkorra eldöntötte a dolgot: nyomozni fog, igen! Mert vasárnap délutánig még az is megfordult a fejében, hogy el sem kezdi az egészet. Igazából talán a lelke mélyén nem a kudarctól félt – hogy nem derül ki semmi a származásáról – inkább attól, hogy valamilyen kellemetlen, fájó igazság birtokába jut, ami aztán majd egész hátralévő életében gyötri a lelkét.

Most viszont az jutott eszébe, hogy megbíz egy magándetektívet. De az sokba kerül, alkudozott önmagával, és egy ilyen embernek ez csak egy ügy lenne a sok közül. „Többet érhetek el magam, ha elég kitartó vagyok – mert engem valóban érdekel a nyomozás eredménye..!”

A magándetektívet tehát elvetette, félt attól is, hogy mégsem hozna eredményt. Nem volt sok pénze, a kávézóban keveset tudott félretenni. Mégis, nagyon szeretett ott dolgozni. Reggel, amikor a hátsó, személyzeti bejáraton át belépett és megcsapta orrát a kávéillat – nos, ez volt az a pillanat, amit a legjobban szeretett. A „Napsugár” igazi kávézó volt; itt csak némi süteményt és vagy harmincféle kávét árultak. Nem volt büfé és nem volt büfészag; nem volt alkohol és nem volt alkoholszag. Kis túlzással a „Napsugár” a kávé szentélye volt, a kávézás sajátos temploma. Bella maga sem tudta, miért, de már ösztönösen ellesett minden fogást. Úgy érezte, tud mindent, amit a kávé főzéséről, elkészítéséről tudni kell, kezdve onnan, hogy az ember kiveszi a jószagú zsákokból a barna, zöld vagy fekete magvakat.

Bella a kávé bűvöletében élt, de ezt senki sem tudta róla. Még azok a fiúk sem, akik eddig közelebb kerültek hozzá. Igyekezett is elfelejteni őket. Nem dicsekedett el senkinek azzal, hogy nemegyszer estefelé órákon át kávés honlapokat néz, hogy alaposan tanulmányozza a gyári leírásokat, a minőségi teszteket, és hogy mára már odáig jutott: képes egyszeri szaglással megállapítani, miféle kávé illata van a levegőben, miből főzték – ez büszkévé tette őt. De ez még nem volt ok arra, hogy ezzel el is dicsekedjen. Tisztában volt azzal is, hogy a „Napsugárban” ezt senki sem értékelné. Castors úrnak nem egy igazi „baristára”, kávézsenire van szüksége, hanem felszolgálólányra. Lehetőleg olyanra, aki tudja, mi a különbség a csokoládéval dúsított mexikói és a skandináv világos között. Olyan ez, mintha egy sarki italmérésben alkalmaznának egy igazi „someliert”, borszakértőt… A „Napsugárban” sem mondhatja el senkinek, hogy ez a hobbija, amit ő azért a kedvtelésnél jóval komolyabban vesz. Talán még ki is nevetnék érte. Nem, erre Bellának egyáltalán nem volt szüksége.

Kedden délután gyorsabban dobogott a szíve, amikor telefonált a plébániára. Elég volt kimondania a nevét – az annyira jellegzetes volt, hogy a fiatal pap máris felderült. Bella maga előtt látta a férfi arcát, és szinte a hangjából is érezte, mennyire felszabadult, hogy az unalmas napi ügyek helyett erről a régi érdekességről regélhet:

- Jó, hogy jelentkezett! Nem, ne örüljön előre, nem tudom megmondani, kik a szülei, illetve még az édesanyja nevét sem sikerült kinyomoznom. De a keresgélés közben támadt egy gondolatom, egy nyom, amin talán elindulhat… Sőt, két nyom is! Először is, a kórházak. Huszonkét évvel ezelőtt elég ritkán eshetett meg, hogy valaki otthon szült, de ha mégis, akkor is beszállították őt egy kórházba és megvizsgálták, hogy minden rendben van-e vele és a gyermekkel… Szóval valahol nyoma kellett maradjon az ön megtalálását megelőző napokban. A másik dolog: mi van, ha az édesanyja ezt csak ideiglenes megoldásnak szánta, később visszajött volna önért, illetve ahová vitték, jelentkezett volna akár a gyámhatóságnál is, de nem tudta megtenni, mert... meghalt? Hisz bármi történhetett vele, miután eltávozott a templom elől. Méghozzá igen viharosan távozott, nyilván, nehogy meglássák őt. Utána kéne néznie különböző helyeken, még könyvtárban is.

- Ez jó ötlet. Köszönöm…

Volt hát min töprengenie. Aztán másnap elintézte Gemmával: elvállal helyette egy egész vasárnapot, ha a következő három napon mindig délelőtt dolgozhat, Gemma pedig vállalja a délutánt és az estét, amikor a legnagyobb forgalom van. Ezt egymás között döntötték el; mindketten tudták, hogy Castors úgysem szól bele. Nem mer ujjat húzni Gemmával, hisz nála van az a bizonyos CD…

Bella már aznap késő délután megjelent a város legnagyobb könyvtárában. Előbb egy morcos nővel volt kénytelen beszélni, de az nem sokat segített. Ekkor felbukkant egy fiatalember. Nem volt még harminc, szemüveges, nyurga, mosolygós és igen készséges. Rögtön letegezte a lányt:

- Szia. Hallom, keresel valamit, de a kolléganőm… hogy is mondjam, finoman… nem rajongott a feladatért. Átpasszolta nekem. Jó ötlet volt – a bók finom volt, szelíd, csöppet sem tolakodó. Amilyen az egész ember. Bella elmondta, mi történt a téren huszonkét évvel ezelőtt, megadta a dátumot is. Ki kell nyomoznia, ki volt az a nő, mi történt vele előtte, és esetleg utána? Tim, a könyvtáros hangosan töprengett:

- A népesség-nyilvántartó aligha segíthet, hisz ők sem ismerhették az anya kilétét. Nézzük meg előbb a számítógépes rendszerünket. Vannak-e adatok a kórházakról huszonkét évre visszamenőleg?

Leültek egy számítógép elé. Sokat ugráltak ide-oda intézmények és adathalmazok között. Volt, ahol csak úgy tudtak volna bármit is kérdezni, ha ismerik az anya nevét, de hát éppen ez hiányzott. Tim próbálkozott a dátumokkal. Az előző három napban, február 27-én, 28-án és március 1-én a város négy kórházában tizennyolc gyermek született, nyolc lány és tíz fiú.

- Mindig több fiú születik, mert ők sérülékenyebbek és közülük több hal meg – fitogtatta a tudását Tim. A lány érezte, hogy tetszik a könyvtárosnak, és ennek most önző módon örült is. Nem baj, így legalább nagy kedvvel keresi azt az annyira hiányzó adatot! Talán valami jutalomra is számít..?

- A fiúkat felejtsük el. Csak az akkor született lányok érdekelnek – jelentette ki határozottan. Tim a meglehetősen zilált frizurájába túrt és oldalról sandított Bellára:

- Te voltaképpen kit keresel? Az anyát?

- Igen, mert a gyerek már megvan – és önmagára mutatott. Tim egy pillanat alatt átlátta a dolgot, bíztatóan mosolygott:

- Értem, akkor hát keressünk tovább.

Meglett mind a nyolc lány adata, és amikor Tim utánanézett egy másik adathalmazban, kiderült, hogy azok a lányok azóta is élik az életüket, felnőttek. Szélesíteni kellett a kört. Ezúttal földrajzilag. Tim úgy vélte, nem szorítkozhatnak csak a városra:

- A környező kisvárosokban is vannak klinikák, kisebb kórházak. Lássuk csak, hányban van szülészet?

- És a bábák? Akik segítenek, ha valaki otthon szül?

Tim szemöldöke felszaladt a homlokára, majd a feladatra koncentrált:

- Nem lehet, hogy a gyerek… szóval te... akkor már idősebb voltál? Egy-két hetes? A csecsemők olyan egyformák, és sokáig nem változnak.

- Azt csak te hiszed. A szakemberek ezer jelből következtetnek egy csecsemő korára. Hozzám is mellékeltek akkor egy papírt, amit aztán tizennyolcadik születésnapomon a gyámhivatalban a kezembe nyomtak. A szakorvosok a kórházban, ahová a templom elől bevittek a mentők, a köldökzsinór csonkja alapján megmondták: maximum két nappal előbb születhettem.

- Ez az! – csapott Tim a homlokára – A köldökzsinór! Ha az szabályosan lett ellátva…

- …Úgy lett ellátva!

- …akkor szakképzett személy segédkezhetett a szülésnél.

- Vagy maga a szülő nő, azaz az anyám volt szakképzett!

Egymásra meredtek. A nyomozás izgalma máris feldobta őket. A férfi keze lázasan járt a klaviatúrán.

- Megnézem a rendőrségi jelentéseket, amiket azóta már nyilvánosságra hoztak. De ha nincs nevem…

- A térről neveztek el Isabella Deniznek.

- Ó, ezt bemutatkozásnak veszem. Én meg Tim Cattaro vagyok. Jó, tudom, nem erre az adatra vártál… De keresem tovább, csak légy egy kis türelemmel.

Többféle adatot kellett összevetni. Lehet, hogy mégis nekem lesz igazam? – gondolta Bella, amikor a keresést kénytelenek voltak kiterjeszteni a tágabb környék kórházaira is. Észre sem vették, hogy múlik az idő. A morcos, vénlány-külsejű könyvtárosnő néhányszor elment mellettük és mindannyiszor rosszalló tekintetet vetett rájuk. Végül, negyedórával a zárás előtt Tim csak annyit mondott:

- Megvagy!

- Mármint hogy én..?

- Hát persze! Megtaláltalak, legalábbis azt hiszem. Nézd csak, itt a harmadik sorban van egy név: Marcia York. Még talán az is lehet, hogy tényleg hívtak így valakit…

- Miért, ez szerinted egy álnév?

- De még mennyire! Nézd, beleírtam a népesség-nyilvántartó keresőjébe, és kiderült, hogy nincs egyetlen Marcia York ebben a szép nagy országban… Vagyis az, aki a... hol is? A Latham-i Szent Erzsébet kórházban február 27-én megszülte a kislányát, akinek a nevét nem jegyezték be… már ez is furcsa… az egyszerűen nem szerepel semmilyen adatbázisban. Nézzük csak meg, miféle kórház is ez… – Tim bűvészkedett valamit, hol beírta a keresőbe a szavakat, hol az egérrel kattintgatott jobbra-balra, és végül megjelent egy fénykép. Eléggé szánalmas épületet láttak. A fénykép tizennyolc évvel ezelőtt készült. Tim a fejét csóválta:

- Tudod, mi ez a lepukkant intézmény? Egy szegénykórház. Persze nem így hívták már akkor sem. Latham maga sem egy világváros, inkább egy koszos fészek, egyszer jártam ott, mondhatom, az esztétikumot arrafelé hírből sem ismerik. És még annak egy külvárosában van ez a nyomorúságos valami… Illetve volt. Ma már nincs meg, lebontották. De akkor itt szültek a hajléktalan nők, meg akiknek nem volt pénzük, sem biztosításuk.

- Nagyon szegény lehetett, ha nem volt biztosítása sem – suttogta a lány. Tim nem figyelt rá, nagy lendülettel folytatta:

- Hát ezért mondhatott be akármilyen nevet! Nem ellenőrizték a biztosítási számát, se jogviszonyát, semmit, merthogy mindezzel nem is rendelkezett. Nem voltak iratai, az a gyanúm. Elhitték hát a nevet, amit bemondott. Pedig száz százalékra biztos vagyok benne, hogy kitalálta a nevet. Huszonkét évvel ezelőtt ezen az egész környéken nem élt egyetlen York nevű család sem.

Bella még egy pillantást vetett a listára, aztán Timre:

- Akkor most hogyan tovább?

- A kórházból két nappal a szülés után kitették. Vagy egyszerűen fogta a gyereket, azaz téged, és meglépett. Szoktak ilyent csinálni, hallottam. Valahogyan ideutazott a városba, letette a gyereket a templom előtt, aztán… – Tim hangja egyre gyengült. Valahol odább megszólalt egy csengő és egy női hang a megafonokban:

- Kérjük kedves kései látogatóinkat, fejezzék be a munkát. Öt perc múlva zárunk.

Tim az órájára nézett:

- Ma már tényleg nem juthatunk tovább. Holnap reggel, ahogy bejövök, az lesz az első dolgom, hogy utánanézek. Mondd, az is lehetséges, hogy az édesanyád él? És megtaláljuk?

Bella kicsit visszarettent. Hogy él-e..? Azt anyja? Ez annyira hihetetlennek tűnt. Ki is mondta:

- El tudod képzelni, hogy él valahol egy család: férj, feleség, akik anya és apa is egyben, van néhány gyerekük, és azzal a tudattal kelnek reggel és fekszenek le este, hogy valahol biztosan van egy másik gyerekük, egy lányuk is? De soha nem tesznek egy lépést sem azért, hogy megkeressék?

- És mondd, könnyű lenne megtalálni téged?

- Szerintem nem lehetetlen. De ha egy anya olyasmit tesz, mint az enyém tett velem… ha egyáltalán képes eldobni a saját gyermekét… akkor miért is várom el, hogy megtaláljon? Hiszen az ilyen soha nem fog engem keresni! Hogy szembesüljön a saját szégyenével? És ahogyan múlik az idő, úgy lesz ez egyre lehetetlenebb. Közben persze lehet, ő is éppen az idő múlására hivatkozik ott belül. Már ha egyáltalán van valamiféle lelkifurdalása.

Tim kikapcsolta a gépet:

- Holnap megnézem. Ha találok valamit, hol tudlak elérni?

Ennek egy kicsit „randi-szaga” volt, de Bella nem bánta. Kedves fiúnak látszik ez a... Tim, de hát nem köteles találkozni vele. Mindenesetre megadta a telefonszámát, aztán sietett haza.

A keresők

A másnap is úgy indult, mint a többi munkanapja. Gemma csak később jött be, délutános volt. A délelőtti kisebb forgalommal Bella egyedül is elbírt. Megint akadt egy vendég, aki randevúzni akart vele, de könnyedén lerázta, nem kellett előkapnia a nemlétező bokszoló vőlegényt.

Dél is elmúlt, amikor megcsörrent a telefonja. Castors nem szerette, ha a lányok munka közben telefonálnak. De a főnök most nem volt ott.

- Szia, Tim vagyok. Tudod, a könyvtárból.

- Szia! Találtál valamit?

- Igen, de azt hiszem jobb lenne, ha ezt nem telefonban mesélném el.

Bella az első pillanatban hajlamos volt azt hinni, hogy a fiatalember mindenképpen szeretne vele találkozni, azért adja elő a dolgot egy kicsit drámaian. Ugyanakkor ez a hiúságát is legyezgette. Ennyire szeretné látni őt..? Már majdnem azt válaszolta a fiúnak, hogy azért csak fusson neki bátran, elviseli ő a rossz híreket telefonon át is – de aztán meggondolta magát.

- Délután négyig dolgozom.

Hogy nem mondott nemet, felvillanyozta a férfit:

- Oké, akkor ötkor találkozhatunk? Merre szeretnéd, hogy neked ne kelljen messzire menned?

Bella csak egy pillanatig gondolkodott:

- Jó lesz az óvárosi főtéren, a Hattyúnál, oké?

- Oké!

A „Hattyú” egy régi szobor volt, szürke, vagy inkább zöld a mohától, ami már itt-ott belepte. A város jelképe, sőt címerállata is a hattyú volt. A régi monda alapján ahol most a régi városrész van, egy arra lovagló, vadászgató király éjjel a tábortűz mellett fekve azt álmodta: három hattyú úszik egy kicsi tóban, és egy hang azt parancsolta neki, ne bántsa a madarakat, viszont ahol rájuk talál, alapítson egy várost, amely egykoron majd megvédelmezi a birodalmát..! Arról ugyan senki sem tud, hogy a király később birodalmat épített volna, így a tavacska köré felépülő város nem is tudta azt megvédelmezni. Lehet persze, hogy az egész történetből egy szó sem igaz, de ez manapság, a huszonegyedik században már senkit sem izgatott.

Valami azt súgta Bellának, hogy Tim telefonszámát ne törölje ki a mobiljából. Sőt, el is mentette. Úgy igazán nem tudta, mit gondoljon a férfiról, sőt, hogy egyáltalán gondolnia kell-e róla bármit is..?

Ő ért oda a megbeszélt helyre elsőnek. Megnézett egy kirakatot, és az üvegben látta Tim közeledő alakját tükröződni. Látta, hogy a férfi nem egyenesen a munkából jön: mintha egy kicsit kiöltözött volna, a cipője is fényesen csillogott, és alighanem új nadrág volt rajta. Könnyű zakót vette a citromsárga ingre… és talán fodrásznál is volt..? Bella szívesen rákérdezett volna. De hát… Tim Cattaro legalább huszonnyolc éves. Biztosan van valakije. Bár akkor talán nem mosolyogna egy másik lányra, nem kérne tőle találkozót… Még ha „hivatalos” ügyben is.

- Szia. Arra gondoltam, van itt a téren egy cukrászda…

Amint beléptek és leültek egy sarokasztalhoz, a lány orra nyugtalanul szimatolt bele a levegőbe, és máris megállapította, hogy ezek itt LaVazza-kávét használnak, és persze a gépüket is az a cég gyártotta. De most szándékosan inkább teát kért. Odakünn lassan terpeszkedett az alkonyat, itt bent viszont kevés lámpa volt, biztonságot sugalló félhomály ült az asztalok körül. Tim hosszan nézte a lányt, és megkérdezte:

- Hogy-hogy nem láttalak még sohasem?

- Százötvenezren laknak itt, úgy tudom – mosolygott a lány – Ebből kábé nyolcvanezer a nő, húszezer a harmincon aluli, és azok is elszórtan laknak a tizenkét kerületben.

- Igaz… – miután megkapták a csészéket, és egy-egy süteményt, Tim elővette kis jegyzetfüzetét. A pillantása is komolyabb lett. Bella, bár úgy tett, mintha nem látná ezeket a jeleket, és nem kezdene hevesebben dobogni a szíve, azért egy kicsit szorongott. Kiszáradt a szája, a tea meg még forró volt, nem ihatott bele.
- Mondd, Tim, mit találtál?

- Van egy rossz hírem… és talán egy jó is, bár… – nem tudta, hogyan folytassa. Kissé zavarban volt. Látszott, hogy nincs gyakorlata az ilyesmiben. Könyvtárban dolgozott, ahol nem szoktak az emberek egymással rossz híreket közölni. Nyelt egyet. Tett egy tétova mozdulatot, mintha a legszívesebben megfogná a lány kezét, persze csak hogy megnyugtassa, de aztán mégsem tette. Bella látta a jeleket, sürgetően nézett rá, és akkor a férfi kimondta:

- Az édesanyád meghalt.

Bella csak nézte Tim arcát, de nem igazán látta. Mintha a körvonalai elmosódtak volna. Ugyanakkor ő maga csodálkozott a legjobban, hogy… nem érez semmit. Az anyja eddig is egy arctalan, megfoghatatlan lény volt, akire régebben sokszor volt dühös, sőt talán gyűlölte is. Mára elmúlott a gyűlölet, valami rosszabb lett belőle: közömbösség. Lehet, ezért volt az, hogy most, amikor valaki – egy kívülálló, aki talán tényleg tudja az igazat – egyszerűen kijelentette, ide mondta, bele az arcába, hogy az a nő meghalt – Isabella Deniz nem érzett semmit.

Ez talán látszott az arcán is, mert Tim megkönnyebbült és valami olyasmit motyogott: azt hitte, rosszabbul viseli majd Bella a hírt. De a lány máris összeszedte magát. Kétszer mélyet lélegzett, és egy meglepő mondattal fordult a férfihoz:

- Nem halhat meg az, aki sohasem élt.

- Ezt úgy értsem, hogy… számodra nem létezett?

- Huszonkét éves vagyok, Tim, és ebből csak az első pár évben hiányzott az anyám. Utána vagy tíz évig gyűlöltem őt azért, amit tett velem. Az utóbbi években meg rájöttem, hogy ő nekem tulajdonképpen nem is létezik. Soha nem is volt, nincs és nem is lesz. Akkor meg minek foglalkozzam vele? Minek izgassam magamat? Mivel minden embernek kell legyen egy biológiai anyja, legalábbis így volt eddig, hát bizonyára nekem is volt, de… mit érezhet a kutyakölyök az anyja iránt, akitől korán elválasztották? A kókuszdió a pálma iránt, amelyiken megnőtt, de aztán leesett róla és elsodorták a tenger hullámai, vagy felvette valaki, és hazavitte?

- Azért ez nem egészen ugyanaz, ismerd be. Ti emberek vagytok... szóval az anyád is az volt. Többnek kéne lenni kettőtök között.

- De nem lett több. És nem is lehetett, tudjuk, miért. Itt nem a gyerek hagyta el a szülőt. Nem a kókuszdiót csapta le a szél az ágról. Hanem a szülő állt odább.

Tim egy pillanatig nézte a lányt. Komoly volt a tekintete, amikor kimondta:

- Vannak ennél rosszabb dolgok is, hidd el.

- Ennél is rosszabb? – Bella felemelte a hangját. Két asztallal odébb ült egy másik fiatal pár, feléjük néztek, hát visszafogta magát. Tim láthatóan viaskodott önmagával egy percig, aztán elkezdte:

- Alkoholista anya, krónikus munkakerülő apa. Az anyát elvonókra viszik, kényszergyógykezelésre, sok éven át újra meg újra, sikertelenül. Az apa elzüllik. Nem törődik a gyerekével, elveszik tőle és beteszik egy gyerekotthonba. A gyerek szinte örül ennek, mert mindenütt jobb, mint azzal a borzalmas nővel és azzal a borzalmas férfival. Akik igazából idegenek. A fiú tizenöt éves, amikor az anya kilép egy elvonóintézet negyedik emeleti ablakán, és vége. Az apa, mikor megtudja, nekiindul a világnak, és soha többé nem jön vissza. Máig nem tudni, mi lett vele…

Bella tágra nyílt szemekkel meredt Timre. A férfi mélyet sóhajtott, aztán tett egy olyan mozdulatot, mintha egy fali írótábla előtt állna, amit most letörölt, és mást fog írni rá, másról fog beszélni:

- Az édesanyád halála csak áttételesen derül ki, mégis biztosnak látszik. Lehet, hogy csak pár hétre vagy hónapra akart megszabadulni tőled, mert fontos dolga volt. Talán el kellett utaznia valahová, hogy ott elintézzen valamit?

„Valamit, valahová…” Ezek olyan bizonytalan, megfoghatatlan dolgok voltak most a lány számára. De Tim nem látta most a kételkedését, lelkesen mondta tovább:

- Ne írd le rögtön. Lehet, hogy élete egy fontos pontjára érkezett. Sőt, biztos. Ha csak nem volt… már bocsánat… elmebeteg, akkor nem vált volna meg tőled. Higgyük azt, hogy valamit el akart intézni, valami fontosat, amit veled a karjában nem tehetett meg.

- Ezt mire alapozod?

Tim megint sóhajtott, de már rövidebben, és folytatta:

- Megnéztem a bulvársajtót is. Igaz, ezt a szemetet nálunk nem digitalizáljuk, fel kellett túrnom a hátsó raktár egy távoli sarkát. Legalább egy kiló port lélegeztem be ma délelőtt… Szóval előástam a huszonkét évvel ezelőtti, februári és márciusi lapokat. Akkor még csak kettő ilyen volt a városban, de megvan minden számuk. Azt írják, hogy március 2-án a Lathamból ide, a városba tartó vonaton, délután tizenöt-negyvenháromkor, amikor a vonat már befutott a főpályaudvar területére, de még pár száz méterre volt a peronoktól, tehát gyakorlatilag a rendező-pályaudvari szakaszon, ahol sok a váltó és a személyvonatok is ide-oda kattognak és dülöngélnek… Egy utas kiesett az egyik vagonból. Később megállapította a nyomozás, hogy fiatal nő volt, aki valószínűleg túl korán nyitotta ki az ajtót, hogy kiszálljon. Régi típusú vagon volt, tudod, az ajtókat nem központilag nyitották minden állomáson. Nos, ezt maguk az utasok nyitogatták. Ő alighanem túl korán. A felső lépcsőfokon állt, amikor a vagon kerekei ismét egy váltóra szaladtak és megdobták a kocsit. A nő talán nem kapaszkodott, és kizuhant. A szomszédos sínpáron még éppen kifelé ment egy másik szerelvény, egy személyvonat, fél perce indult el, és gyorsított… Annak kerekei közé zuhant. Azonnal meghalt! – tette hozzá, mintegy sugallva, hogy Bella anyja nem szenvedett sokáig.

- Biztos, hogy ő volt?

- Áttételesen, de... én azt mondom, ő volt – egy kifénymásolt újságcikket tett Bella elé – Nem volt nála semmilyen irat, csak egy, egyetlen papír a Latham-i szegények kórházából. Egy mindössze egymondatos igazolás arról, hogy Marcia York két napig az ő ellátásuk alatt állt.

Marcia York! Ugyanaz a név, mint… Bella nézte a cikket, nem nagyon látta most a betűket, kezdett minden összemosódni a szeme előtt. De aztán erőt vett magán. Fogta, maga elé tette és kényszerítette a szemeit, tapadjanak rá, az agyát, hogy fogadja be mindazt, amit huszonkét évvel ezelőtt egy újságírónő papírra vetett. Minden úgy állt ott, ahogyan Tim elmondta – hiszen ő is ebből tudta.

- Vagyis, úgy lehetne rekonstruálni az eseményeket… – kezdte Tim felbátorodva azon, hogy a lány nem sír, nem hisztizik, egyáltalán, nagyon jól viseli a hírt, de váratlanul Bella folytatta, amit ő mondani akart, ugyanolyan halkan és szenvedélyektől mentesen:

- …A nő, akit mi „Marcia York” néven ismerünk, nyilván bajban volt. Túl azon, hogy terhessége utolsó napjait élte. Bizonyára nem volt otthona, férje, családja, másik gyereke. Legalábbis így gondolom... így remélem. Pénze sem volt, senkihez sem fordulhatott. Tudta, hogy Lathamban van egy szegények kórháza, ott sem pénzt, sem iratokat nem kérnek attól, aki hozzájuk fordul. Valamiért titkolni akarta az igazi kilétét, ezért mondott hamis nevet. Hiszen tudjuk, hogy ilyen nevű nő előtte nem élt itt. Odament tehát, megszülte a gyereket, behozta a városba, letette a Deniz-téri templom előtt. Ez kora reggel volt. Még aznap ismét kiment Lathamba. Nem tudom, volt-e annyi pénze? De miért ment vissza oda, ahol szült?

- Nem biztos, hogy a kórházba ment. Latham egy kisebb csomópont itt a város közelében. Az ottani állomásról sokfelé elágaznak a vasutak. Persze a gyorsvonatok, expresszek, pláne intercity-k meg sem állnak ott…

- Szóval valamiért visszament. De mivel nem volt nála jegy, amikor holtan találták…

- Nem volt nála jegy – erősítette meg a férfi.

- …Az csak egyet jelenthet: nem volt pénze. Bejött Lathamból a városba, abban bízott, hogy valahol szerez, vagy kap pénzt, esetleg munkát… De mi volt annyira fontos neki ott vidéken, hogy miután letette a gyerekét, még egyszer elment oda?

Tim éppen olyan tanácstalanul nézett rá, mint Bella a férfira.

Egy órával később sem jutottak semmire, bár néhány igazán fantasztikus ötletet is felvetettek – aztán mindketten azzal legyintettek rá, hogy „nem életszerű”. Még az is felmerült bennük, hogy talán közvetlenül az állomás előtt jött a kalauz, éppen abba a vagonba, ahol „Marcia” utazott, és ennek láttán a nő kinyitotta az ajtót. Remélte, hogy mindjárt megáll a vonat, mielőtt odaér a jegyeket ellenőrző egyenruhás. De már ez sem változtathatott a dolgon.

- Hát köszönöm, hogy segítettél… – álltak a buszmegállóban, a főtér szélén. A férfin látszott: nem hiszi, nem akarja, hogy az ismeretségüknek ezzel legyen vége:

- Még tovább keresek majd, és ha találok valamit…

- Köszönöm.

- …De ha nem találok semmit, akkor is szeretnék veled találkozni – mondta ki végre. Bella nem tudta, mit gondoljon erről. Valahogy nagyon is tele volt „Marcia York” történetével. Tétován rámosolygott a férfira:

- Most egy kicsit el leszek foglalva… ezzel az üggyel.

- Ebben is segíthetek, ha akarod.

- Majd meglátom – felelte, szándékosan bizonytalanul. Nem tudta maga sem, hogy mi lenne a jobb. Találkozgatni, „járni” Timmel, aki most még csak az anyjára emlékezteti? Halálhírt hozott, ezt nem felejthette el. Ugyanakkor azt sem, hogy Tim Cattaro segíteni akart neki. Megjött a busz, intett, felszállt, távolodott. Még látta a férfit, amint mozdulatlanul áll a megállóban, ahol most egyedül maradt. Mint egy felkiáltójel, amelyiknek nem jutott mondat, amelynek a végére állhatna – jutott Bella eszébe. Aztán a busz elkanyarodott.

Másnap különös élményben volt része.

Délután elment az igazságügyi bonctani intézetbe. Azelőtt nem is sejtette, hogy ilyen bonyolult nevű intézmények léteznek. Legfeljebb krimikben találkozott hasonlóval. Először csak téblábolt a kapu előtt, aztán végre bement a hallba, ahol egy vele egykorú lány ült a pult mögött és kedvesen rámosolygott:

- Szia, miben segíthetek?

- Szia… ez egy bonyolult ügy. Van arra esélyem, hogy megtudjak valamit valakiről, akit itt boncoltak fel… huszonkét évvel ezelőtt?

Itt a hallban minden kristálytiszta volt és jószagú. Kellemes zene áradt a falakból. Aki nem olvasta el a feliratot az ajtó mellett, aligha hihette volna, hogy mivel foglakoznak itt, valahol az alagsorokban, vagy..? Bella most nem akart erre gondolni.

- Hát… ülj le egy kicsit, megtudom.

A lány több helyre telefonált, Bella nyugtalanul sétált fel-alá. Aztán végre szólította őt a recepciós:

- Menj fel az első emelet száztízesbe.

A száztízesben egy idősebb nő fogadta. Fehér köpeny volt rajta, szemüvege fölött szúrósan nézett Bellára és egy cédulát tett maga elé:

- Neve?

- Isabella Deniz.

- Mikor halt meg?

- Legjobb tudomásom szerint még élek, és erre sok egyéb jel is utal… – nézett csodálkozva. Amaz rámeredt, összegyűrte és eldobta a cédulát, újat vett elő:

- A halott nevét kérdezem.

- Csak egy nevet tudok, amelyen futott az ügy, de nem az volt az igazi neve.

- Nekem mindegy, mondja azt!

Felírt mindent, és még egy kérdése volt:

- Kije volt önnek?

- Az anyám… azt hiszem.

A nő különös pillantást vetett rá, majd elment, és egy távolabbi számítógép klaviatúráján pötyögött vagy öt percig. Aztán ki is nyomtatott valamit:

- Itt a boncolási jegyzőkönyv másolata. Itt az orvosi vélemény, és a temetési engedély száma. Az anyját elhamvasztották.

- Elhamvasztották..? – egy pillanatra belevillant, hogy így akkor sírja sincsen.

- Abban az évben kezdődött ez a gyakorlat. Akikért senki sem jelentkezett, akik olyan szegények voltak… Tíz napig tartották a hűtőben, és mivel senki sem kereste, elhamvasztották a város pénzén. Így a legolcsóbb.

Nem is vette észre, hogyan ment ki. A folyosón állva olvasta a jegyzőkönyvet – tele volt latin kifejezésekkel, amelyeket nem értett. De a helyzet egyértelmű volt. Fényképeket nem mellékeltek, és talán jobb is, hogy még arcképet sem. Mert kiderült a jegyzőkönyvből, hogy az idegen nőnek az arca is csúnyán deformálódott a baleset során. Bella még nem ért a végére, amikor érezte, hogy ezt most nem tudja elolvasni. A földszinten keresett egy mosdót, hideg vizet locsolt az arcába. Akkor nyitott be a recepciós lány is. Azt hitte, hogy Bella sírt. Egy pillantást vetett a jegyzőkönyv másolatára – ilyeneket minden nap láthatott – és részvéttel kérdezte:

- Nagyon megviselt..? Így szokott lenni. Valamelyik szülőd volt?

- Az anyám… azt hiszem.

- Ez furcsa – mondta a szőke, nyílt arcú lány eltöprengve – Hogy-hogy azt hiszed? Nem vagy benne biztos?

Bella hirtelen úgy érezte, valakinek el kell mondania. Tim Cattaro most messze volt, és ő különben sem hozhatott enyhülést. Éppen ellenkezőleg: a férfi tele volt ezzel a történettel, ő nyomozott Marcia York után – nem érezhetett valami nagy részvétet Bella iránt.

Hát most röviden elmondta ennek a lánynak, akinek még a nevét sem tudta, és aki figyelmesen végighallgatta, aztán komolyan így szólt:

- Van megoldás. A genetikai teszt.

- Itt… végeznek olyant? De hiszen az anyámat… szóval azt a nőt elégették! Elhamvasztották.

- Nem baj – legyintett amaz halvány, vigasztaló mosollyal – Menj fel a másodikra, a kétszáznyolcasba. Mire odaérsz, már tudni fogják, miről van szó.

A kétszáznyolcasban egy idősebb férfi és egy középkorú nő ült. Ők is fehér köpenyben. Doktor ez és ez, meg doktornő ez és ez – a mellükön lógott egy-egy mágneses azonosító- és beléptető kártya, ám Bella nagy zavarában csak a nevek előtt látszó DR betűket volt képes kihámozni.

- Jó napot, Isabella Deniz vagyok…

- A lényeget mondja – így az öreg, de nem sürgetően, és nem ingerülten. Érződött, hogy a gyors ügyintézés híve. Bella azonnal alkalmazkodott:

- Árvaházban nőttem fel, talált gyerek vagyok. Most kezdtem el nyomozni, ki is lehetett az anyám. Azt már tudom, hogy két nappal a születésem után a főpályaudvaron halálra gázolta egy vonat, és itt boncolták.

A férfi maga elé nézett, aztán mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga, mintegy mellékesen megjegyezte:

- Emlékszem. Én boncoltam. Csak azért jegyeztem meg az esetet, mert nagyon össze volt törve… – folytatta volna a leírást, de ekkor az orvosnő apró, alig látható figyelmeztető mozdulatot tett. Talán a tapintatra figyelmeztette a férfit? Amaz értette a jelzést, és Bellára mosolygott:

- Szóval az eset valós. Mi a gond?

- Az, hogy nem tudom, tényleg ő volt-e az anyám. A recepciós lány említette a genetikai tesztet. Bár mivel az... anyámat elhamvasztották, nem igazán értem, mit lehetne ma tenni?

- Semmi sincs veszve – vette át a szót az orvosnő, akinek smink nélküli arca igen fáradtnak látszott – Huszonöt éve előírás, hogy minden boncolásnál genetikai mintát veszünk, és azt eltesszük… későbbre. Ha netán valamelyik hatóságnak kétségei támadnának, vagy a hozzátartozók fordulnak hozzánk.

Bella mélyet lélegzett.

- Akkor most én, mint hozzátartozó, önökhöz fordulok ezügyben.

- Hogyan tudja bizonyítani, hogy rokona az elhunytnak?

- Sehogy. Éppen a genetikai vizsgálatnak kéne ezt bebizonyítani.

Nézték egymást hárman, aztán az öreg a fejét csóválta:

- Kedves Isabella Nem-tudom-már-mi-is-a-neve, most aztán feladta nekünk a leckét.

A nő magyarázta meg:

- Csak hatóság vagy hozzátartozó kérheti, hogy vegyük elő a lefagyasztott mintát. Majdnem olyan a procedúra, mintha egy temetői halottat kéne exhumálnunk sok év után…

- Majdnem biztos, hogy az anyám volt – állította Bella – És a vizsgálat után kiderülhet, hogy tényleg.

- És ha az derül ki, hogy mégsem? – az öreg felvonta a szemöldökét.

Megint nézték egymást, aztán a doktornőnek jutott eszébe a megoldás:

- Intézzük el úgy, hogy mi kérjük a tesztet a meglévő anyagon „tudományos kutatás céljából”. Ilyesmi, ha nem is gyakran, de azért előfordulhat… A hölgy pedig kifizeti a költségeit.

- Természetesen. Mennyi lesz az? – és már nyúlt is a tárcájába. A két proszektor mosolygott egy jót:

- Nem úgy megy az, ifjú hölgy. Kiállítanak egy csekket, befizeti vagy átutalja bankon keresztül. És ne feledje, kétszer fog fizetni, merthogy önön is el kell végeznünk a tesztet, hogy legyen mivel összehasonlítani az eredményt. A kettő együtt háromszáz euró lesz.

Ennyi most nem is volt nála. Ez majdnem kétheti fizetése! De tudta, hogy van némi pénze félretéve, a bankszámlája sohasem üres, pár száz eurót őrizget, sőt fialtat ott.

- Mondja azt, hogy ááá! – így a doktornő, és egy kis pálcával közelített a lány arcához. Egy pillanat, és túl is volt a mintavételen. Az öreg doki derűsen jegyezte meg:

- Most már a markunkban van, Isabella. Pár nap múlva személyesen ismerjük az összes génjét, olyan dolgokat tudunk meg önről, amiket még saját maga sem tud – és vidáman hunyorított a szemével. A doktornő nem volt ennyire vidám, eltette a mintát és egyszerűen kijelentette:

- Hétfőn jöhet az eredményért.

Másnap a kávézóban történt valami, amire Bella nem számított.

Ebéd után, amikor mindig nagy a forgalom, bejött egy fiatalember. A lány biztos volt benne, hogy még sohasem látta.

Magas volt, sportos, és az arca akár egy fiatal filmszínészé. Másoknak is ez lehetett a benyomásuk, mert – főleg a nők – megnézték, utána fordultak. Pedig nem volt ismert személy, a megjelenése mégis mindenkinek azt sugallta, hogy őt ismerniök kellene. Bejött, leült egy sarokasztalhoz. A széles üvegablakokon keresztül beözönlött a napfény, bár minden oldalról árnyékvető ponyvák védték a kávézót. Világos volt, és emiatt jó hangulat.

Amikor a férfi bejött, senkire sem figyelt, csak akkor nézett körül, mégpedig alaposan, miután leült. Megszemlélte a bútorokat, a berendezést, a falakat, még a mennyezetet és a padlót is.

Gemma kisietett a pult mögül. Bella is abban a pillanatban indult, de Gemma elébe vágott és pajkos mosollyal súgta:

- Én láttam meg előbb! Az enyém!

- Remélem, csak mint vendég! – súgta vissza Bella, és egy másik asztalhoz ment, ahol jelezték, hogy fizetnének. De azért a szeme sarkából Gemma után lesett. Maga is meghökkent, hogy milyen nagyon rokonszenves neki a férfi. Tim jutott az eszébe – hát nem olyan, biztosan nem is könyvtáros. A bőre napbarnított volt, mint aki sokat van szabad levegőn. Sötétbarna, hullámos haj keretezte az arcát. Lezsernek tűnt, de amikor jobban megnézte, rájött, hogy talán mégsem. Volt benne egyfajta veleszületett lazaság, és jókedv, amit viszont nem vitt túlzásba, különösen nem idegen helyen. Ő is olyan huszonnyolc éves forma lehetett, mint Tim – Bella általában jól becsülte fel mások korát, de itt nem volt annyira biztos a dolgában. Az idegen egyszerre volt jókedvet sugárzó tizenéves, és egy pillanattal később komoly felnőtt. Gemma visszament a pulthoz, ahol Nina helyett most maga Castors, a főnök ült. Akkor ért oda Bella is, amikor Gemma leadta a rendelést:

- Fura egy fickó ez. Először azt kérdezte, van-e gyömbéres kávénk. Amikor mondtam, hogy van, mégsem azt rendelt, hanem kérdezte, van-e borral és mézzel? Az is van, és eléje tettem a lapot, nézze meg, mennyi mindenfélénk van. Végül kért egy „Bombardinit”. De közben olyan furcsán nézett. Nem engem, hanem körbe-körbe, még az üvegen át az utcát is.

- Majd én elintézem – így Bella és mielőtt Gemma tiltakozhatott volna, odapenderült a férfihoz:

- Jónapot.

- Már rendeltem a kolléganőjénél... – kezdte, de a lány arcába nézve elhallgatott. Elmerülten nézték egymást, olyan tekintettel, mintha nem is az arcot látnák, hanem valami ennél sokkal többet. A férfi arcán az első pillanatban született egy mosoly, amely a csinos lánynak szólt – vagy csak a jólnevelt vendég mosolya az őt kiszolgáló személyzet felé? – de ez most eltűnt. Figyelmesen nézte a lányt, és az is őt.

Bella valami furcsát érzett: mintha ismerné ezt az embert. De ez csak egy nagyon rövidke pillanatig élt benne, aztán csak az maradt meg, hogy kellemes érzés mellette állni. Valami sugárzott belőle – vagy csak úgy hitte? A jelenet szerencsére nem tartott hosszú ideig, mások – mint a távolból figyelő Gemma – nem is vették észre, mi történik.

- A kolléganő nem biztos benne, hogy ugyanazt érti-e Ön a „Bombardinin”, amit mi itt megszoktunk – és már sorolta is: – Tíz milliliter konyak, tíz milliliter Galliano likőr, öt milliliter Contreau és harminc milliliter eszpresszókávé..?

- Pontosan – mosolygott amaz – Maga ezt fejből tudja?

- Meg a harminckilenc másikat, ami nálunk kapható – és már ment is a pulthoz. Gemmát éppen elhívták, és új vendégek is jöttek. Bella gyorsan bemondta a rendelést a főnöknek, aki azonnal nekiállt elkészíteni. Mire a lány visszajött az újabb rendelésekkel, már kis tálcára oda volt készítve a Bombardini. Kivitte a vendégnek. Ahogy közeledett hozzá, megint érezte a kellemes érzést – nem vonzás volt, inkább mint amikor valaki a hidegben megy egy meleg helyiség ajtaja felé, még nincs nyitva az az ajtó, mégis érezni, hogy mögötte kellemes meleg fogadja majd.

Letette a férfi elé a tálcát. Amaz rámosolygott és már mondta is:

- És a narancsos kávé összetétele?

Bella pedig, mint eminens tanuló az iskolában, gondolkodás nélkül sorolta:

- Egy szelet narancsra öntök hetvenöt milliliter forró kávét, ugyanannyi és ugyanolyan forró csokoládét, jöhet rá a tejszín és az őrölt fahéj – de már libbent is tova. Két asztal között összefutott Gemmával, aki rögtön megkérdezte:

- Miről beszélgettetek?

- Soha nem találnád ki: kávékról. Különféle recepteket kérdez.

- Szakmabeli?

- Talán… de nem tudom – vont vállat a lány és végezte tovább a dolgát. Castors elgondolkodva nézte a különös vendéget, látszott a ráncolt homlokán, hogy erősen töpreng. Amikor Bella harmadszor is elment a közelében, a férfi felemelt ujjal intett, aztán az ujja vízszintesre váltott, és mint egy tanár, aki az egyik tanulóra mutat, hogy kihívja felelni, megkérdezte:

- És a frappe?

Bella mosolyogva rázta a fejét:

- Nálunk nem kapható, mert nescaféból készül. Mi csak igazi kávét tartunk.

- Jemenit, ha jól sejtem az ízéből.

- Jemen Matari, természetesen. De azért akad nálunk más is… – és Bella máris ment tovább. Tetszett neki ez a vizsgáztatás. Végre, életében először, valaki előtt bemutathatta, mit tud a kávékról. Évek óta tudta mindezt, és itt a „Napsugárban” csak hozzátanult még. De bizonyosan nem tud még mindent, ezzel is tisztában volt. Mégis, most örült, de igyekezett nem mutatni. Gemma leszedett néhány asztalt, mert máris érkeztek újabb vendégek. Lassan beindult a délutáni csúcsforgalom, de ez még csak az eleje volt. A férfi most is nagyon nézelődött. Úgy szemlélte a kávézót, hogy a főnöknek már szóvá kellett tenni. Amikor a két lány egyszerre ért a pulthoz, halkan mondta nekik:

- Valahol láttam már ezt a pasast. Nem idevalósi, de biztosan van valami köze a brancsunkhoz.

A „brancs” az ő szótárában alighanem a vendéglátósokat, az étteremvezetőket, esetleg a kávézótulajdonosokat jelentette. Bella vállat vont. A szomszéd asztalhoz vitt valamit, és amikor onnan elperdült, igencsak meglepve a férfit odahajolt hozzá, és ezt kérdezte:

- És a „császár-kávé”?

A férfi szemében vidám szikra jelezte, hogy vette a lapot, érti, miről van szó. És már mondta is:

- Egy tojássárgáját, egy kanál mézet, húsz milliliter konyakot, két kiskanál tejfölt összekeverünk, és leöntjük nyolcvan milliliter erős, forró eszpresszókávéval…

- Ötös a bizonyítvány! – nevetett Bella és már ott sem volt. A pult mögött a főnök töprengett. Gemma közben új vendéget kapott: egy csinos és szemlátomást tehetős férfiember személyében, aki egy kocsi indítókulcsát pörgette ujjai között, gondosan ügyelve, hogy mindenki láthassa a Mercedes háromágú csillagát. Gemma máris ott volt mellette.

Körülbelül félóra múlva a fiatalember intett Bellának, hogy fizetne. Szép borravalót adott neki, és a bankjeggyel együtt egy névjegyet is a kezébe tett:

- Ne értsen félre, nem udvarolni akarok magának. Az esti órákban hívjon fel, szakmai dologról van szó. Itt ezt nem beszélhetjük meg, a főnöke máris igen gyanakodva néz rám… Okvetlenül hívjon, mert lehet, hogy attól a beszélgetéstől az egész élete megváltozik.

Bella nem ígért semmit. Megköszönte a borravalót, és összeszedte a tálcát. Zsebében, ujjaival tapogatózva külön tette a névjegyet és már Castors látóterében rakta át a bankjegyet a pincér-tárcába.

- Mit akart? – kérdezte a főnök mély hangon. Tényleg gyanakodott a vendégre. Bella rámosolygott felhőtlenül:

- Egyet találgathat, főnök. Ezek mind ugyanazt akarják.

Castorsnak nem jutott eszébe, hogy ez a mondat éppenséggel rá is vonatkozhat. Mert vajon mi mást akart ő annak idején Gemmától..?

Este azért elég sokáig habozott.

A bérelt szoba csöndjében most zenét sem hallgatott. Ült egy széken és forgatta a névjegyet. Amely elég különös volt: csak egy név és egy telefonszám, semmi egyéb. Cég vagy vállalkozás neve, logója, lakcím, emailcím – semmi. MICHEL ZOOMER. Ezzel kellett megelégednie.

Rossz történetek jutottak eszébe. Például a leánykereskedők, akik magukba bolondítják a fiatal, hiszékeny lányokat, azok aztán szerelemből követik őket bárhová, és amikor magukhoz térnek, egy közel-keleti országban, valamelyik gazdag arab olajsejk háremében találják magukat, ahonnan nincs szabadulás… És ez még a jobbik eset ahhoz képest, mi lesz a sorsa azoknak, akiket külföldön prostitúcióra kényszerítenek… de aztán megrázta a fejét. Talán mégsem erről van szó. Ez a… Michel valaki, Zoomer, vagy mi a neve, szakmai ügyről beszélt. Végül is egy telefont megér. Bella remélte, van már annyira óvatos, hogy ne essen baja. Egyszerűen nem folytatja a beszélgetést, ha valami gyanús lesz, ha a dolgok nem arra mennének, amit ő még biztonságosnak tart. „Vigyázz, leányzó, ez a huszonegyedik század, itt bármikor bárkivel bármi megeshet!” – mondta azon a belső hangján, amivel alighanem saját sosemvolt anyját szerette volna pótolni. Az anyát, aki vigyáz rá.

A telefont egy nő vette fel:

- Florian Központ, jó estét kívánok.

Ezt meglepte Bellát – és egy kicsit meg is nyugtatta. Vajon miféle központ lehet ez? Zavartan szólalt meg:

- Jó estét. Michel Zoomer úr… úrtól kaptam ezt a számot.

- Ez ma történt? – kérdezte az ismeretlen középkorú női hang tulajdonosa, majd az igenlő válasz után folytatta a kérdezősködést: – Milyen névjegyet kapott? Amin csak egy telefonszám van?

- Igen.

- Értem. Zoomer úr arra kéri, jöjjön el vasárnap az Alysor-kastélyba. Tudja, hol van? Tizenegy kilométerre a várostól. Jöhet busszal, vonattal, kocsival, taxival, még biciklivel is. Délután háromkor kezdődik a rendezvény. Ne késsen el.

- De milyen rendezvény? És hányan vagyunk meghívva? És csupa nő? – sebesen kérdezett, attól félve, hogy megszakad a vonal. A másik telefonnál a nő viszonylag ügyesen titkolta türelmetlenségét, mégis, az szinte átsütött az éteren:

- Legalább harminc vendéget hívtunk, de lehet, hogy vasárnapig még ennél is többen lesznek. Nők is, férfiak is. Egy új kezdeményezésről van szó, ahhoz keresünk megfelelő embereket, főleg fiatalokat. Kérem, mondja meg a nevét, hogy felírhassam a listára.

Megmondta, és abban a pillanatban meg is szakadt a vonal. Bella csak ült, és nem tudta, mit gondoljon erről az egészről. Lehet, hogy valami ügynöki munkára toboroznak fiatalokat? Vagy telefonnal a fülén fog egész nap rábeszélni valakiket, hogy vegyenek meg valamilyen árut, szolgáltatást, vagy elektromos serpenyőt, festékszórót, vagy nyaralást egy távoli, egzotikus szigeten?

De talán mégsem erről van szó, remélte. Az a Michel Zoomer – ha tényleg így hívják – valamiért nagyon megnézte a „Napsugarat”, és tényleg ért a kávékhoz is. Mivel Bella is megszállottja volt a kávénak, csak abban reménykedhetett, hogy az ügynek lesz valami kapcsolata ezzel a csodálatos itallal.

Új utakon

Vasárnap délelőtt sokáig habozott: mit is vegyen fel? Valami azt súgta, hogy jelentősége lehet a kinézetének. Nem mindegy tehát, milyen külsővel állít be abba a kastélyba. Megnézte a neten, hogyan jut el oda: a legjobbnak a vonat látszott. Latham városán keresztül vezetett az út, csodálta is, hogy az utóbbi napokban ez a városka milyen szerepet kapott az életében. Tehát Lathamba vonattal, onnan majd taxival megy tovább, gondolta. Látta, hogy a városka szélén van a kastély, amit ismeretlen okból Alysornak hívnak. Rákeresett a névre, de alighanem keresztnév lehetett, ráadásul olyanoké, akik semmivel sem tűntek ki.

Végül emlékezve, mit mondott a nő, hogy jöhetne kerékpárral is, úgy érezte, nem a külső fog igazán számítani. Hát farmert vett fel, fehér blúzt, egy kackiás narancsvörös kendőt kötött a nyakába, és a kezében egy szőttes szatyorral vágott neki az útnak. A piros, mindössze két kocsiból álló motorvonat kettőkor indult a főpályaudvarról. Amikor egy-egy váltó megdobta a kifelé igyekvő szerelvényt, eszébe jutott az a baleset. Itt történhetett valahol..? Huszonkét év alatt talán a sínek sem változtak: ugyanazokon robognak most is a vonatok Latham felé. Aztán elkergette a fejéből ezeket a gyászos gondolatokat.

A Latham-i pályaudvar előtt taxik várakoztak. Beült az egyikbe. Bajszos, nyugodt férfi vezette:

- Az Alysor-kastélyba, kérem.

- Mi lesz ott ma? – kérdezett vissza amaz – Dél óta maga a harmadik utasom, akit oda viszek.

Ez megnyugtatta Bellát: nem az a Michel akarja őt odacsalni valamilyen találkozóra, programot mímelve. Sokan jönnek, és lám, milyen nyíltan, egy kisvárosba, ahol már bizonyára mindenki tud a dologról. Ezek aligha leánykereskedők, könnyebbült meg. És kíváncsivá is tette a dolog:

- Egyik utasa sem mondta önnek, miért megy oda?

- Szóval maga sem tudja pontosan…

- Nőket és férfiakat választottak ki és hívtak meg. Az a gyanúm, talán valami termékbemutató lesz, vagy ilyesmi… – bár ebben maga sem hitt. A taxis egy darabig csöndben vezetett. Egyszer csak azt mondta:

- Az öregasszony aligha örül neki.

- Öregasszony..?

- Hát a nagysága. Övé a kastély. Ő volt az Alysor nevű lány, a szülei róla adták a nevet a kastélynak. Az apám vagy ötven évvel ezelőtt még odajárt hozzájuk kertészkedni. Szép a park, de már nem a régi. Amikor megszorultak, eladták a föld nagyobb részét.

- És van ennek az öregasszonynak valami köze… egy bizonyos Michel Zoomerhez?

- Michel az unokája – bólogatott a bajuszos, és csak nézte az utat, még ä tükörbe sem pillantott, hogy lássa utasa arcát – Valami üzletember, vállalkozó, azt hiszem. Ritkán van itt. De már én is vittem őt az állomásról, még csodálkoztam is, hogy miért nem kocsival jön. De elmondta, hogy külföldről érkezett akkor éppen, és tél volt, hát nem kockáztatott a hegyi utakon hóban és jégben…

Hamarosan elhagyták a várost. Csak pár száz métert mehettek, amikor Bella megpillantotta a kastélyt. A taxi lefordult az útról és régi, szép fasorban robogott nyílegyenesen. A kastély emeletes volt, elsős pillantásra nagyobb, mint eredetileg gondolta. Tört fehérre volt festve, zöld ablakkertetekkel. A főbejárat fölött terasz. De míg a ház hallgatott, annál nagyobb nyüzsgést produkált az előtte lévő park. Ősfák alatt asztalok, egy napvédő sátor, távolabb fehér kerti székek több sorban, előttük kis pódium. Csak zene nem volt, de az egész hangulat valamiféle piknikre hasonlított. Szépen nyírott zöld pázsit, fehér kerti bútorok és sátrak, az asztalokon hidegtálak, sütemények. Italos pult mögött fehérkabátos felszolgáló.

Amikor a taxi megtorpant, Bella vagy húsz fiatal lányt látott, meg néhány férfit – szemlátomást ők voltak a meghívottak – ott tébláboltak tanácstalanul. Még csak háromnegyed három volt. Mire fizetett és kiszállt, valaki megállt mögötte és csak annyit mondott:

- Nagyon örülök, hogy eljött.

Bella megfordult. Michel Zoomer mosolya betöltött mindent. Talán egy pillanatra magával ragadta volna a lány lelkét is, bár valami belül arra figyelmeztette, hogy ne örüljön vele együtt. Ez a pillanatnyi habozás kiülhetett a vonásaira, vagy csak a két szemében látszott, mert a férfi hirtelen hátralépett, és a két kezét megadóan föltette:

- Maga így is sokat mondott már, mielőtt még megnyílt volna az ajka. Látok némi tartózkodást, hogy ne mondjam, félelmet…

Bella úgy döntött, nem habozik kimondani, ami benne lapult:

- Él bennem a gyanú, hogy leánykereskedéssel foglalkozik Zoomer úr. És ezek itt a leendő áldozatai, akik nem voltak eléggé résen és lépre mentek.

Michel jót nevetett. Barna arcából kicsillant egészséges fogsora, látszott, hogy most tényleg jól mulat:

- Az eddig jelentkezett harmincnégy főből maga az egyetlen, aki megnevettetett. Ezek itt vagy meg vannak szeppenve, vagy kihívóan viselkednek, mert azt hiszik, ez a követelmény… csak maga bizalmatlan.

Bella belátta, hogy ez így nem mehet tovább. Hát végre ő is mosolygott:

- Isabella Deniz a nevem, és most már nem vagyok annyira bizalmatlan. De csak azért, mert maga is szakértője a kávénak. Emiatt sokat megbocsáthat az ember.

- Még azt is, hogy leánykereskedéssel tengetem az életemet? – mosolygott a férfi változatlanul – És avasson be, hogyan képzelte a részleteket? Meghívok a kastélyba egyszerre harminc nőt, leitatom, elkábítom őket, berakom egy-két konténerbe és feladom egy ártatlan Szaud-Arábia-i címre? Vagy Kuvaitba, netán? Tudja, ha már belekezd az ember, csak nagyban érdemes csinálni, nem vesződni egy-két nővel… Ja, és akkor minek hívtam meg a férfiakat?

- Hogy elterelje magáról a gyanút! – vágta rá Bella, de akkor már ő is kinevette saját félelmeit. Elkomolyodva még hozzátette: – Persze, ha így lenne, nem a nagymamája kastélyába hívja a lányokat.

Michel elragadtatva nézte a lányt, csak egy árnyalattal lett komolyabb a tekintete:

- Honnan tudja, kié a kastély?

- Van róla fogalma, hogy tizenegy perc alatt mennyi értékes infót lehet kiszedni egy helybeli taxisofőrből, körülbelül ötven évre visszamenően..?

Michel ismét elnevette magát, és nagyon kedvesen szólt:

- Maga egyre jobban tetszik nekem, Bella Deniz. Majd szólok, ha ez már veszélyes méreteket kezd ölteni! – és engedve egy távoli hívásnak, ideiglenesen elköszönt Bellától.

A lány ezt most nem is bánta. Kért és kapott egy narancslevet, amit a szeme láttára facsartak. Körülnézett és megnyugodva állapította meg, hogy a lányok nem túl szépek. Vagyis nem az volt a cél, hogy szép lányokat gyűjtsenek össze… bármilyen céllal. Most már maga is csak mosolygott azon, hogy leánykereskedőnek vélte Michelt. Látta őt különben: intézkedett, telefonált… A személyzetet alighanem bérelte, mert a pincérek láthatóan nem tudták, mi hol van, folyton őt kérdezték, de Michel türelemmel viseltetett irántuk. A lány fölnézett a kastélyra. Most vette csak észre, hogy erről az oldalról becsukták a spalettákat. Minden ablak kicsit vaknak látszott – halványzöld, függőleges deszkatáblák akadályozták meg, hogy belásson bárki is. De azt is, hogy a fény behatoljon. Mintha odabent, mindkét emeleten és a földszinten is teljes sötétség lenne. Vajon így él az ismeretlen nagyi? – töprengett a lány egy pillanatig.

Újabb taxi jött, és két lány gyalog állított be: egy busz tette le őket a műúton. Mások kerékpárral gurultak ide. Michel mindenkit külön is üdvözölt, de Bellának úgy tűnt: másokat nem olyan szívélyesen, mint őt az előbb. Akkor örült is – most meg csak szimplán udvarias volt.

Nem tudta, mit gondoljon erről a férfiról. Arcát egy narancsos pohár mögé rejtve figyelte Michelt a távolból. Valami vonzotta őt hozzá, ugyanakkor egy másik, meghatározhatatlan érzés legalább ugyanakkora erővel késztette arra, hogy tartson távolságot. Még nem tudta, hogy Michel Zoomer csak egy playboy, aki tud nagyon kedves lenni, talán csak addig, míg meghódít egy nőt, aztán már soha többé, eldobja, mint egy rongyot, és egy másik után néz – vagy tényleg születésétől ilyen kedves, és mindenkivel az is marad, később is..? Volt a férfiban valami kellemes, jóleső, talán még biztonságot sugalló is. Bellának most eszébe jutott Tim, a könyvtáros, és bár nem akarta, de újra összehasonlítást tett a két férfi között. Timnek is megvannak a maga értékei. Ám ebben a pillanatban itt, a nagymama kastélyának kertjében, az ősfák alatt Michel lett volna a nyerő – ha Bella szívében bármilyen versengés indul a két férfi között, vagy értük. De a lány most igyekezett nem gondolni ilyesmire.

Szerencsére letette a poharat, mert egy fiatalember éppen körbeszaladt, hogy mindenkit az „előadótérbe” invitáljon. Eltartott egy ideig, míg sikerült összeterelni a vendégeket a park különböző sarkaiból. Bella látta, hogy az a néhány férfi – mind harminc alatti volt – kicsit tanácstalanul verődik össze hátul, mint a birkák esőben. Nem tudták, mi a szerepük, el is ijesztette őket ez a sok nő. Bella már tudta: senkit sem avattak be előre. Talán azért, nehogy híre menjen az eseménynek?

Amikor már minden kerti széken ült valaki – egy utolsó taxiból akkor kászálódott ki még egy lány, a „terelgető” fiatalember eléje szaladt, sürgetően – a kis dobogóra Michel állt fel. Látszott rajta, hogy szokott szerepelni emberek előtt: rutinosan megmutatta magát, de még nem szólalt meg, várta, hogy elcsöndesedjenek. Valaki hátul figyelmeztetően köhögött, talán egy beszélgető csoportnak a sarokban. Amikor aztán végre tényleg csönd lett – csak odakünn az országúton, jó messze húzott el egy autó – a férfi mosolyogva nézett rájuk. Egy pillanatra mindnyájan úgy érezték, hogy csak őket nézi. Az biztos, hogy pár másodperc alatt a tekintete végigsöpört minden arcon egyenként, így keltette ezt a benyomást. Aztán kellemes, társalgási hangon szólt, mégis hallották mindnyájan mikrofon és hangszórók nélkül is:

- Nem kívánok önöknek szép napot, mert az már megvan! Itt van, a miénk. A nevem Michel Zoomer, amit a névjegyen már láttak. Örülök, hogy itt vannak, és annak is, hogy kettő… három meghívott kivételével eljöttek. Amiről szó lesz, egy üzleti ajánlat. De ne ijedjenek meg, nem kell semmit venni, sem eladni, nem kell ügynökösködni, szolgáltatni, semmi ilyesmit. Önöket vagy én, vagy az embereim már tesztelték, ha csak röviden is. Kiderült, hogy önök mindnyájan értenek a kávéhoz, vagy szeretnének érteni hozzá. Túl azon, hogy szeretik a kávét fogyasztani. Már most is vagy kávézókban dolgoznak, vagy ilyesmit tanulnak, vagy másféle módon vannak kapcsolatban a kávéval. Egyesek például nagykereskedésben dolgoznak, vagy éppenséggel, a fiatalemberek között, akadnak szállítók is. Higgyék el, mindenkiről tudok, ha nem is sokat és pláne nem mindent, de annyit igen, hogy így, ahogyan vannak, mindnyájuknak állást ajánljak.

Az utolsó szavak után előbb meglepett csönd lett, aztán megindult a zsibongás. Nők, akik az előbb még mint idegenek ültek egymás mellett, most hirtelen összenéztek:

- Maga is hallotta?
- Szerinted is azt mondta? Jól értettem?

- Állást ajánlott?

Michel arcán nem látszott semmi. Csak Bella érezte úgy, hogy a férfiban van egy kis feszültség, de ezt semmiképpen nem akarta kimutatni. Bella maga sem tudta, mit gondoljon erről az egészről, és ugyanilyen érzelmeket tapasztalt áramlani a többiek felől. Michel ismét rutinosan hagyta, hogy elüljön a zaj, aztán felemelte egyik kezét, fel is tartotta jó magasra. Mint az iskolában szokták, ha valaki tudja a helyes választ, vagy kimenne a mosdóba… És elérte, amit akart. Néhányan gyermekkorukra emlékezve felnevettek, végre elhallgattak, és akkor folytatta:

- Elmondom, mi a helyzet. Néhány befektetővel, és erős banki háttérrel döntöttem úgy, hogy elindítok egy vállalkozást. Dolgoztam én is kávézóban, ismertem azt a körülbelül ezer trükköt, amivel önök is találkoztak már, úgy sejtem. Szívügyem a jó, és a még annál is jobb kávé. Egy olyan hálózatot hozunk létre, amelynek itt a városban… egyelőre csak itt, aztán majd terjeszkedünk… lesz körülbelül tíz-tizenkét boltja. Tíz kávézó, mindegyik a belvárosban vagy annak szélén, semmi külváros, semmi lerobbant környék. A kávé ennél többet érdemel… Tíz kávézó egyelőre, egyik sem túl nagy, de mindegyik a jó kávé szentélye lenne. Nos: nem lesz kiugróan magas fizetésük, talán nem sokkal több, mint amennyit most kapnak, de lesz jutalék a forgalom után. Egy-egy kávézóban hárman-négyen fognak dolgozni, lesz délelőtti és délutáni műszak. Nyitás reggel hétkor, zárás este tízkor. Tizenhárom óra nyitva tartás, de ezt két váltás viszi, középen a koradélutáni-délutáni órákban a két váltás összeér, együtt dolgozik. Ugyanez van szombat-vasárnap is, de kitaláltam, hogyan tudjuk elérni, hogy minden második hétvége szabad legyen a személyzetnek. Önök főzik a kávét, szolgálják fel, mosogatnak, egyszóval dolgoznak, ám közben kötelezően mosolyognak… Ahogyan kell.

Most megint kivárt. A lányok összehajoltak, mások csak néztek meredten. Bella nem értette, mi volt itt olyan meglepő? Vagy netán sértő? Mert akadt két lány, akik máris felálltak és elindultak ki a parkból. Míg elmentek, Bella Michel arcát nézte. Tetszett neki ez a férfi, de ebben nem látott semmi furcsát. Michel éppen az a típusú férfi volt, aki tetszik a nők többségének. Viszont a lány nem tudta volna elképzelni, hogy Michel és ő… Valami megint falként nőtt fel előtte. Bár elismerte, hogy kellemes ember, jól esik vele beszélgetni, érdekes, szórakoztató, szellemes, és okos is talán.

Michel a távozók után nézett, nem kommentálta, talán hogy ne hívja fel a figyelmet erre az eseményre, talán azért, nehogy mások is kövessék az elmenőket. Gyorsan folytatta:

- Hamarosan leülök ide egy asztalhoz, és várom önöket. Minden adatot felsoroltam egy táblán, az ott lesz mellettem, afelől tehát ne kérdezzenek. Kereset, munkabeosztás, a kávézók helyei… Még annyit, hogy két hét múlva lesz a start. Aki nekem pozitívan nyilatkozik, az addigra számoljon le a mostani helyén. A mesterek már az utolsó simításokat végzik a kávézókon, egységes lesz az arculat, és nem a saját ruhájukban fognak felszolgálni, helyes kis uniformist kapnak, két példányban. Ennél többet egyelőre nem mondhatok.

Nagyon határozott volt, ezt többen értékelték. Megindult a zsibongás. Néhányan máris odamentek és leültek a kis fehér asztal másik oldalára. A „terelgető” fiatalember is ott ült, neveket, címeket, telefonszámokat írt egy listára. Bella csak elsétált a közelben, hallotta: már arról beszélnek, hogy a lányok megadják a testméreteiket is, a leendő egyenruhájuk miatt. Többen pedig sorba álltak máris. Egészen hosszú volt a sor, csak néhányan haboztak még, ismeretlenül is összedugták a fejüket, és az esélyeket latolgatták: érdemes felmondani a biztos helyüket egy bizonytalanért, ami még csak most áll össze? Hát van már egyetlen ilyen kávézó is?

Bella valahol a lelke mélyén kicsit csalódott volt – de csak egy kicsit. Azt hitte, vele Michel foglalkozik majd, vagy legalább ránéz, csippent a szemével, egyszóval tudatja Bellával, hogy köztük azért ennél több van, mint ez a személytelen adatgyűjtés. De aztán belátta, hogy ez komoly üzlet, itt nincs hely, sem idő arra, hogy enyelegjenek.

Mindenesetre nem sietett. Megivott még egy narancslevet, sétált egy kicsit a parkban, aztán visszament. A lányok gyorsan fogytak, és még magasan állt a nap, amikor utolsóként ő is sorra került. Michel kis mosollyal megjegyezte:

- Figyeltem ám! Láttam, hagyja elmenni a többieket, hogy maga lehessen az utolsó.

- Pedig nem szeretek utolsó lenni – és hozzátette: – Semmiben.

- Ez a veszély nem is fenyegeti magát. Remekül vizsgázott a múltkor ott a Napsugár… ugye, úgy hívják? Szóval a Napsugárban.

- Ez jelent valami előnyt?

- Hogyne, már azonnal, ahogy beindulunk. Maga főnök lesz az egyik kávézóban.

Bellának a szava is elakadt. De Michel most nem a szokásos évődő arckifejezéssel nézett rá, komoly volt:

- Ne csodálkozzon. Nem lehetek ott mindenhol, és különben sem ragadhatok le egy boltban. Tíz bolt nyílik a következő hetekben, majdnem minden nap indul egy újabb. Képzelheti, mennyit talpaltam, míg sikerült találnom a belvárosban tíz, nagyjából egyforma helyet. Ezek se túl kicsik, se túl nagyok… Egy-egy kávézó csak a fele lesz a maguk Napsugarának, de ez nem könnyítette meg a dolgot.

Bella bediktálta az adatait, és amikor az egyenruha került szóba, tréfásan megjegyezte:

- Ismét megingott a bizalmam, amikor hallottam, hogy a lányok testméreteit is elkérik.

Michel rögtön értette, mire céloz, és ha fáradtan is, de elmosolyodott:

- Arra gondolt nyilván, hogy a gazdag olajsejkek a maguk sivatagi magányában már előre megadták az „áru” elvárt paramétereit is.

Amikor felálltak, észrevették, hogy alig vannak már. Szinte csak a személyzet maradt. A pincérek rakták halomba a piszkos poharakat, műanyag tálcákat. Michel nagyon természetesen mondta:

- Kifizetem őket, aztán kocsiba ülünk és megyünk a városba. Odatart maga is, nem?

És Bellának nem volt ereje ellent mondani. Mire körülnézett, Michel már elszáguldott, át a pázsiton, ide szólt, amoda intett, valaki hozta neki a számlát. Közben a kastélyból is kijött két férfi kék munkásköpenyben, kinyitottak egy ajtót az épület falában, és kezdték behordani a székeket, az árnyékvető könnyű sátrakat.

Akkor Bella megérezte, hogy valaki nézi.

Bizsergető érzés volt, szinte fizikai. Az első pillanatban oda is nyúlt volna a nyakához, a tarkójához. Csak kis késéssel fogta fel, hogy ezt belül érzi. Lassan felvetette a fejét. Nem tudta, milyen irányból jön ez a különös érzés, egyáltalán, tényleg van-e valaki, aki őt nézi, vagy valami mást érez? Lassan fordult meg, úgy tett, mint aki nem sejt semmit – ősi álcázási kényszer volt ez. Még sohasem érezte, de most valami azt súgta, hogy így kell ezt tenni. Ne tudja meg a „vadász”, hogy a „vad” már sejti a veszélyt… Még az a kényszerképzete is támadt egy pillanatra, hogy fedezéket keres. Mert mi van, ha egy bérgyilkos vette a fejét a célkeresztbe? Vagy a fehér blúza vakítja most a férfit a puska távcsövében?

De persze semmi ilyesmi nem történt. Nem tudta, honnan nézik. A munkások még hordták a székeket, de egyik sem nézett feléje. A vendégek már elmentek. Bella egyedül állt az ősfák alatt, a zöld pázsit közepén. A kastély felé is fordult. Most, de csak egy pillanatra, mintha erősebb lett volna a bizsergető érzés – de rögtön ki is hunyt. Továbbra sem értett semmit. Szerencsére autómotor zúgását hallotta – a kastély mögül kirobogott egy kis sárga sportkocsi, benne Michel. Megtorpant a lány mellett, és az alacsony ülésről felnézve minden zavar nélkül kérdezte:

- Pisilni nem kell? Mert akkor várhatok.

Bella is felszabadultan érezte magát. Hát nem egyszerű az élet? Egyszerű, de nagyszerű. Minek játsszák itt az előkelő idegeneket? Megrázta a fejét, beült a férfi mellé, és egyszerűen annyit mondott:

- Szia.

Michel rögtön értette, mosolygott:

- Szia. Irány a feslett nagyváros! Mit gondolsz, rászolgáltunk egy kiadós vacsorára?

Látszott, hogy Michel ismeri a várost. A telefonja pedig valóságos kincsesbánya lehetett volna a társasági élet kedvelőinek. Néhány gombnyomással máris hívta egyik kedvenc éttermét, asztalt foglalt „fél óra mulvára”, majd ugyanolyan lezser egyszerűséggel lebonyolított még két beszélgetést. Az egyik a város legismertebb belsőépítészével zajlott le, a másik egy olyan úrral, akihez alighanem valami pénzügy kapcsolta a férfit. Michel egy pillanatra sem játszotta meg magát a lány előtt. Nem azért hívta amazokat, hogy az efféle magas ismeretségekkel dicsekedjen a lánynak. Nem akart imponálni, felvágni – ő egyszerűen ilyen volt, és Bella ezt jól kiérezte a viselkedéséből.

Az étterem sem volt nagyon előkelő, csak közepesen. Egy-két helyi színész, filmes, tévéből ismert arc is felbukkant – már alkonyodott és a teraszon vacsoráztak – némelyik csak bólintott Michelnek, mások kitörő örömmel üdvözölték, és alkalomadtán megnézték Bellát is. A lányt nem bűvölték el a vendégek, sem a hely, ő is normálisan viselkedett. Michel a kezébe adta az étlapot: válogasson. Nem erőltette rá a saját véleményét. A lánynak egy pillanatra Tim jutott eszébe: ő vajon hogyan viselkedne egy ilyen helyen?

Semmiségekről beszélgettek majdnem a vacsora végéig. Félreeső helyen ültek, senki sem zavarta őket. Bella persze nem állhatta meg, hogy oda ne csípjen:

- Gondolom ez a szokott asztalod, amit telefonon foglaltatsz le magadnak, ha… valakivel vacsorázol.

- Stimmel. Most is itt vacsorázok valakivel…

- Tudod, hogy értettem. Félreeső hely, alig megvilágítva, itt aztán lehet nőket csábítani!

- Lehet – bólintott rá Michel mély átéléssel, de közben már somolygott. Bella is hátradőlt: figyelmesen nézték egymást:

- Kedves Bella Deniz, nem is tagadom, hogy ide jártam a nőkkel, nem tízszer, sokszor. Ide is. Éltem az életemet, Playboy voltam… bár van-e, aki még ismeri ezt a szót..? Ez így volt huszonhat éves koromig. Addig egyetem, sport, kevés tanulás, szerencsés vizsgázások. Mire kijöttem az egyetemről, tudtam ezt-azt az üzleti életről. Akár hiszed, akár nem, brókernek mentem és egészen jól kerestem. A pénzem egy részét elmulattam, mindig új sportkocsin jártam, jó helyekre, szép ruhákat hordtam, no és a nőknek is szép ajándékokat vettem… Mondom, ez így volt huszonhat éves koromig. Akkor egyetlen napon, sőt, egyetlen órában megváltoztam. Majdnem meghaltam ugyanis.

- Meghaltál..? Ezt hogy érted?

- Abszolút szó szerint. Egyedül robogtam a kocsimmal, a városon kívül egy hegyi szerpentinen. Világos nappal volt, jó idő, nyár eleje, sütött a nap. Jött egy kanyar, rosszul számítottam ki a sebességet, átcsúsztam baloldalra… még szerencse, hogy nem jött szembe senki. Belerohantam az árokba, az megdobta a kocsit, elszálltam két vastag fa törzse között. Apróbb, gyengébb fiatal fák következtek: vagy hatot letörtem közülük, mire megfogtak. A kocsi összetört. Ott ültem benne, lógtam a biztonsági övben, és azon gondolkoztam: vajon mennyire törtem össze magamat? Egyáltalán, élek még..? Akkor hallottam meg, hogy énekelnek a madarak az erdőben. Iszonyú zajjal csapódott be a kocsi a fák közé, gondolom, akkor egy percre elhallgattak. De aztán tovább énekeltek. Én meg ott lógtam az ülésbe kötve, a kocsi az oldalán állt totál összetörve, még eszembe jutott: ha a kocsi most kigyulladna, akkor végem, és hallgattam a madarakat. Fenséges volt, én mondom neked! Gyönyörűen énekeltek a madarak. Ez azt jelezte, hogy ha az imént meghalok, senkit sem érdekel, lám, az erdő lakói tudomást sem vesznek róla, fúj a szél, süt a nap, az erdő él tovább, mintha mi sem történt volna. A madárdalra gondoltam akkor is, amikor megjöttek a tűzoltók, és kivágtak a kocsim maradékaiból. Szerencsére nem gyulladt ki, és a mentősök esküdöztek, hogy ennyire összetört kocsiból még sohasem szedtek ki sértetlen embert. Én voltam az első a praxisukban. Képzelheted, én csodálkoztam a legjobban, hogy egy karcolás sem volt rajtam. No, az volt az az óra, amikor rájöttem, hogy nem szabad pazarolni az időt, még a napokat sem, nem hogy az éveket!

- És mit tettél?

- Elhatároztam, hogy összeszedem minden pénzemet, okosan megforgatom, és kitalálok valamit, egy vállalkozást, amelyet a nulláról indítok el és végigviszem. Ami értelmet ad az életemnek, amit szeretek csinálni és ami még ráadásul pénzt is hozhat. Nem volt könnyű, de kitaláltam.

- A kávéról van szó..?

- Igen, Bella drága, a kávéról! Neked nem kell mondanom, hogy a bor után ez a legnemesebb ital a világon, amit az emberiség valaha is feltalált. Nyilván te is ismered azt a mesét az etióp pásztorról, aki észrevette, hogy egy bizonyos bokrok termését rágicsáló kecskéit mennyire feldobta valami, hát ő is elrágott néhány kávészemet, és lám, rájött a kávé élénkítő hatására. Tény, hogy ma ezt isszák a legtöbben talán a tea után, de az elsőbbség már nem sokáig lesz kérdéses. De különben sem érdemes foglalkozni a világ kávéfogyasztási statisztikájával, egyelőre maradjunk ebben a városban, és itt szerencsére sokan isszák. Az, hogy a kávézóinkkal eluraljuk az országot, aztán más európai országokat is, az egész Uniót... évtizedek munkája lesz. De szívesen csinálnám ezt egészen a nyugdíjig.

- Mi lesz a hálózat neve?

- Ezen még gondolkodnom kell. Az előbb a lakberendezővel beszéltem, mint hallottad, de ő csak a belső tér kiképzését, megtervezését vállalta, és mivel a munkások már öt boltban dolgoznak, felügyeli őket. Belül majdnem egyformán néznek majd ki a kávézók, kívül pedig ott lesz a felirat. Egy grafikus készen áll, hogy megtervezze a jellegzetes betűket, a hálózathoz illő színvilágot. Már régóta töprengek azon, hogyan lehetne egyetlen szóval kifejezni, hogy itt kávéról van szó, ugyanakkor egzotikus kávékat is lehet kapni, és ne hasonlítson a már ezerszer elhasznált egyéb nevekhez, ne legyen benne például a „Café” szó, semmilyen melléknévvel vagy toldalékkal… Mégis értse mindenki…

- KAFFA – vágta rá a lány habozás nélkül. Ez, és csak ez a szó jutott eszébe: a kávé neve valamelyik közel-keleti nyelven, eleve innen ered a „café”, „kávé” és minden más nyelvi változat.

Michel döbbenten bámult rá, aztán arcán szétterjedt a mosoly. Egy pillanatra sem titkolta, mit érez, most éppen az örömét. Ez a nyíltsága tetszett a lánynak, de valahol belül most is szólt a csengő: „Ne hagyd, hogy magával ragadjon!” A férfi kis híján felugrott és körbetáncolta az asztalt. Megragadta a lány kezét, először csak gratulált, majd olyan természetes mozdulattal csókolt kezet, hogy abban a másodpercben már maga Bella is olybá vette: ez neki jár a jó ötletért…

- Ez remek! A legjobb név! Hetek óta ezen is töprengtem, de ez nem jutott eszembe! – dicsérte a férfi, aztán bocsánatkérő mosollyal előkapta a telefonját. Nyilván a grafikust hívta, mert már mondta is neki sebesen pörgő nyelvvel:

- Igen. KAFFA! Középen két f-fel! És ha úgy jobb, szembeötlőbb, akkor csupa nagybetűvel… Élénk színnel, természetesen. Legjobb lenne piros háttérben narancsvörös, vagy fordítva, ez még az ön dolga. Nem, ne legyen négyzet, téglalap vagy háromszög, az olyan megszokott. Lehet egy szabálytalan folt, elnyújtott ellipszishez hasonló, vagy bármilyen, amit ki tud találni... hogy már az alakjával is felhívja a figyelmet most, később pedig már akkor is tudja a kedves vendég, hogy itt található egy olyan kávézó, amilyent keres, ha csak messziről látja azt a foltalakú táblát… Éjszaka kivilágíthatót, természetesen.

Bella maga sem tudta, minek örül ennyire, de jó volt látnia a férfit, ahogyan gyermekként örvendezik, és egyben láthatóan értékeli az ő ötletét. Ennyi elég is volt a lánynak, nem kívánt többet. De Michellel ez nem volt ilyen egyszerű. Amint végzett a telefonálással, ismét előkapta okostelefonját. A lány szemből, az asztal túloldaláról is látta, hogy felment az internetre, valamit keresgélt, aztán elégedetten hátradőlt:

- Még senki sem foglalta le ezt a szót, főleg nem a vendéglátásban. Drága Bella, te egy zseni vagy. Hogyan háláljam meg?

A lány rávágta:

- Vegyél be az üzletbe, és év végén a tiszta forgalom iksz százalékát add nekem – hadarta, de csúfondáros mosolya elárulta, hogy ezt viccnek szánta. Viszont a férfi nem tágított, egyelőre úgy tett, mint aki ezt nagyon is komolyan veszi:

- Holnap elmegyünk egy közjegyzőhöz. Írunk egy szerződést, miszerint mostantól kezdve mondjuk harminc éven keresztül megkapod a „KAFFA Korlátolt Felelősségű Társaság éves nettó kereskedelmi hasznának egy, azaz egy százalékát névhasználati díj fejében.” Ez az összeg kezdetben nem lesz valami egetverő, de később, ahogyan felfejlődünk és terjeszkedünk, egészen komoly összeggé dagadhat. A végén még dolgoznod sem kell, csak évente egyszer beteszed a bankba az egy százalékodat és élsz belőle vidáman.

Most Bellán volt a meglepődés sora. Nagy szemeket meresztett:

- Te most viccelsz? Többszörösen is..?

- Miért viccelnék? Ami jár, az jár. Adtál egy ötletet, ami enyhén szólva is telitalálat, és az ilyesmit értékelni kell. Mondhatom úgy is, hogy megdolgoztál a pénzért.

- De hát ez egy szó, amit ráadásul nem is én találtam ki! Adva volt, már néhány ezer éve!

- Ne rontsd el a rólad alkotott képem, Isabella Deniz! Én egy sokat ígérő tehetséget látok benned, aki nemcsak okos és helyes, de ért a kávéhoz is, ami az én szememben külön érték. A jó munkát meg kell fizetni. Vedd úgy, hogy dolgoztál ezen, és jár neked a bér. Egy szót sem! – és ál-fenyegető pillantásokat vetett a lányra, mint aki tényleg haragszik… persze erről szó sem volt. Megint előkapta a telefonját és hívta a közjegyzőt. Tényleg volt ilyen ismerőse, ráadásul nyilván az, aki az üzleti papírjait is segített elkészíteni. Közben Bellára pillantott:

- Holnap délelőtt tíz-harminc jó lesz?

- Dolgozom – szögezte le Bella.

- De már nem sokáig! – vágta rá a férfi, és kért egy délutáni időpontot. Tizenhat nulla-nullában egyeztek meg. Michel még a lelkére kötötte, hogy legyen pontos, megadta a címet is, de hozzátette:

- Ha megvárhatlak a „Napsugár” előtt, akkor kocsival viszlek a közjegyzőhöz. Ennyi igazán kijár egy leendő üzletvezetőmnek.

Bella már majdnem elfelejtette ezt az ígéretet. „Maga főnök lesz az egyik kávézóban”, így, egyszerűen. Magától értetődően. Vajon Michel mindenben ilyen határozott, ilyen gyorsan dönt? Jó lesz vele vigyázni.

Odakünn már sötétedett, de idebent, még ebben a hangulatos sarokban is volt annyi fény, hogy jól lássa a férfi arcát. Egy pillanatig mindketten kutatva nézték a másikat. A férfi szólalt meg elsőnek:

- Vagy ez ellen is tiltakozik a kedves, rokonszenves kávébarát hölgy?

- Nem tiltakozom, csak… Szóval nem bízhatok benned azok után, hogy ma délután ismertelek meg. Gondolj csak bele, mennyi minden történt! Ne a magad oldaláról nézd a dolgokat, hiszen te hónapok óta a kávéház-lánc alapítási lázában égsz, reggeltől estig ezt csinálod. Neked ez a mai dolog csak egy esemény volt a sok közül. Nekem meg az egész életem más fordulatot vett… ahogyan mellesleg jósoltad is, még ott a Napsugárban, amikor ideadtad a névjegyedet.

- Ebből is láthatod, hogy nem hazudtam.

- Nem hazudtál, de most hirtelen rám szakadt egyetlen délutánon, hogy el kell hagynom a munkahelyemet, ami biztosnak tűnik, egy teljesen bizonytalan kedvéért. Mondtam egy szót, erre te rögtön százalékkal kecsegtetsz a majdani haszonból. Ami vagy lesz, vagy nem. Tudod, micsoda felelősség felvenni negyven embert, vagy még többet, és egy új sínre terelni az életüket? És mi van, ha a „Kaffa” lánc megbukik már a második hónapban? Akkor ezek az emberek az utcára kerülnek.

- Velem együtt – mondta gyorsan a férfi. Most nyoma sem volt eddigi vidámságának és mindent betöltő energiájának. Áthajolt az asztal fölött. Csak egymás szemét látták. A férfi komolyan nézett a lányra: – Mit gondolsz, hány euróba kerül beindítani a láncot? A tíz boltból egyelőre egyet sem tudtam megvenni, hiszen akkor a költségeim az egekbe szöktek volna. Van fogalmad róla, milyen összegeket kérnek most egy-egy belvárosi ingatlanért? Kibéreltem őket, mindegyiket mástól, így egyenként kellett alkudnom a tulajdonosokkal. Őket nem hatotta volna meg, ha tudják, hogy kilenc másik boltot is nyitok, sőt, azt hitték volna, hogy nagyon gazdag vagyok, ezért még feljebb srófolják az árakat… Ne tudd meg, mennyibe kerül ma egy négyzetméter bérlemény havonta. Minden kávézónak ki kell termelnie nem csak a bérleti díjat, de a rezsiköltségeket, az energiát, a személyzet fizetését, hadd ne soroljam tovább. Mindenem benne van ebben az üzletben. Minden pénzem, amit eddigi életem során összegyűjtöttem, plusz egy kis örökségem is. És ez így együtt is csak egyharmada a szükséges összegnek, érted? A másik harmadát a nagyanyám fektette be, a rábeszélésemre. Előtte sem maradhatok szégyenben. No és a bankhitel? Az a harmadik harmad. Ők sem tréfálnak, elhiheted, öt évre adtak egy nagyon szép összeget, de egyrészt elég magas a kamat, másrészt jelzálogot tettek az Alysor-kastély keleti szárnyára. Vagyis, a felére. És akkor a beszállítóknak egy-egy hónapra előre kell fizetnem, csak akkor kapok árut.

- Mivel még nem ismernek, nincs hiteled náluk – ezt Bella is értette. Most egy kicsit más szemmel nézte a férfit. Ez volt az a perc, amikor Michel Zoomer lemeztelenítette magát, most védtelen volt, töprengő. Ez a perc elég volt Bellának arra, hogy az örök vidám férfi mögött meglássa a vívódó embert. Meg is sajnálta volna, de rögtön visszatért a józan esze: Michel egy vállalkozó, aki mer, és reméli, hogy nyer. Sokat kockáztat, de ha sikerrel jár, akkor a jutalom, azaz a haszon sem marad el.

- Hazavigyelek, Bella Deniz? – kérdezte a vacsora végén. Bella látta, hogy szép borravalót adott a főpincérnek, aki a különösen jó vendégeknek kijáró figyelemmel és tisztelettel kísérte ki őket az ajtóig, Langyos volt az este. Bella egy pillanatig csábítást érzett, ami talán nem is annyira a férfiból, mint a helyzetből eredt. Aztán megrázta a fejét:

- El kell döntenünk, Michel Zoomer, hogy ez üzleti kapcsolat lesz-e, vagy… másféle.

- A kettő együtt nem megy? – kérdezte bámulatos őszinteséggel. Egy pillanatra sem játszotta meg magát. Nem akarta előadni, hogy ő csak hazavitte volna Bellát, meg hogy ez egy tisztes udvarlás, ugyebár, nem gyakorolhat hatást a köztük kialakuló üzleti kapcsolatra… Bella elébe is vágott a dolognak:

- Kösz, hogy nem próbálsz megtéveszteni. Nyilván így megy ez nálad: elcsavarod a leányzó fejét, imponálsz neki a sportkocsiddal, a kastéllyal, amiben élsz, az üzleti vállalkozásoddal, és persze a vacsorával, aztán olyannyira természetes, hogy beültök a kocsiba és vagy a lány lakására mentek, vagy az Alysor-kastélyba… De nálam, velem ez nem így működik.

- Van valakid? – kérdezte gyorsan a férfi. Bella mosolygott:

- Hogy ti mindig csak arra tudtok gondolni! „Ha nem kellek neki, ez azt jelenti, hogy már van valakije!” Mondhatnám, hogy van, de úgy igazán nincs. Legalábbis még semmi sem alakult ki. De a fő baj, kedves Michel, az, hogy választani kell tudni. Minek kellenék neked… jobban? Üzleti partnernek, vagy időrendi sorban a százhuszonnyolcadik szeretőnek, úgy mondjuk két hétre, vagy ne adj’ isten, egy egész hónapra? Te elég határozott ember vagy, hát most ezt el kell döntened.

- Nem hagytad meg a másik opciót – mosolygott a férfi – Igazából tehát nincs is választásom. Mi már csak üzleti partnerek lehetünk?

- Úgy tűnik – felelte kicsit titokzatosan a lány. Ez talán adott némi reményt a férfinak, de nem mutatta. El kell ismerni, tudott veszíteni, olyan arccal, mint egy pókerjátékos. Persze Bella sejtette: abban reménykedik, hogy majd később is elérheti a célját, amikor már száz másik szállal kapcsolódnak össze ők ketten. De Bellát most nem a távolabbi, hanem a nagyon is közeli jövő izgatta.

Közömbös dolgokról beszélgettek, és a férfi hazavitte Bellát. A ház előtt elbúcsúztak. Mire Bella beért a kivilágított lépcsőházba, a sportkocsi elhúzott.

A kávé illata

Hétfő következett. A nap, amelyre más régóta várt. Igaz, voltaképpen csak pár napja, de neki ez a várakozás évtizednyi hosszúnak tűnt. Ma kellett elmennie a törvényszéki bonctani intézetbe a genetikai vizsgálat eredményéért. A két feladat majdnem ütközött, de sikerült elintéznie Gemmával, hogy eljöhessen munkából valamivel előbb.

Reszketett a lába, amikor bement az már ismerős épületbe. A hallban most egy idegen nő ült az információs pult mögött. A lift felvitte, de nem a már ismert szobába, hanem egy irodahelyiségbe irányították. Egy közömbös arcú nő vette át a befizetést bizonyító csekkszelvényt, leült egy számítógép elé, számsorok villantak fel a képernyőn. Miután kiderült, hogy tényleg megérkezett az összeg az intézet számlájára, a nő egy nagyon egyszerű, közepes méretű fehér borítékot adott a lánynak. Bella aláírta az átvételi elismervényt, és mehetett.

Különös érzés fogta el. Ehhez hasonlót még sohasem érzett. Mintha valamilyen láthatatlan cunami gördülne feléje. Valamilyen esemény, valamilyen történés jön, és teljesen bizonyos lehetett abban, hogy közeledik. Nem védheti ki, nem tehet ellene semmit, már nem. Volt egy olyan pillanat is, amikor megbánta, hogy belekezdett az egész dologba. Talán mégis jobb nem tudni, hogy ki volt az anyánk, az apánk? Egyáltalán, minek bolygatni a múltat!

De erősebb volt benne a kíváncsiság és valamilyen homályos akarat. Amely már egy ideje mozgatta őt, és most is ott mocorgott benne. Aztán egy racionális hang szólalt meg: „Ha már elkezdted, fejezd is be. Ha már kifizettél pár száz eurót, akkor nehogy eldobd a végeredményt..!” Ilyen érveket hallott a fejében. És a kétségei nem sokáig tartottak. Tudta, hogy meg fogja nézni az eredményt. Csak azzal nem volt tisztában, hogy mit tesz akkor, ha… Ha kiderül, hogy a vonatból kiesett és halálra gázolt nő az ő anyja volt? De ugyanúgy nem tudta, mit tesz, mit tehet akkor, ha ennek ellenkezőjére derül fény. A boríték most szinte égette a kezét. Betette a táskájába, és keresett a közelben egy helyet, ahol leülhet. Szép nyár eleji nap volt, ragyogó kék éggel, és talált nem messze egy parkot. De már amikor egy padon ült, akkor is nehezen szedte össze az erejét. Végül persze kibontotta a borítékot.

Három szabványos méretű papírlapot talált benne. Az egyiken sok szám és ismeretlen kifejezés volt, latin és egyéb rövidítések. A lap tetején az ő neve állt. Nem sokat értett belőle, de rájött, hogy ez az ő genetikai térképe, illetve annak egy erősen rövidített változata, amely csak a főbb jellemzőket, mutatókat, markereket említi. Bizonyára mindegyik mögött voltak egyéb mérések, adathalmazok is.

A másik is ilyen volt; de a tetején egy idézőjelben ott volt a balesetet szenvedett nő neve: „Marcia York”. Ott is rengeteg adatot soroltak fel.

Bella tudta már, hogy a döntő a harmadik papír lesz. Egy ideig még nem merte elővenni a másik alól, ott tartotta remegő kézzel. Aztán vett egy nagy lélegzetet, mintha mély, nagyon mély vízbe bukna le… és pár pillanattal később már tudott mindent.

A szeme előtt vibráltak a betűk, a számok. De a rövid jelentés végén ott volt a kulcsmondat: A vizsgálat tárgyát képező két személy genetikai mutatóik alapján 99,8 százalékos bizonyossággal vérrokonságban áll egymással. A legvalószínűbb kapcsolat meghatározása: anya és lánya.

Csak ült. Nem is tudta, milyen sokáig. Aztán felállt, elindult. Terhet vitt a vállán, nem kicsit. Tulajdonképpen nem is tudta, hogyan jutott el a térről a metróig. Visszament a Napsugár közelébe, de a sarkon megtorpant. Fél négy volt, de Michel jellegzetes sárga kocsiját sehol sem látta. Igyekezett nem gondolni a genetikai papírokra, bár ez nehezen ment. Voltaképpen még örült is, hogy mindjárt itt lesz Michel, és az ő közvetlensége, vidámsága majd eloszlatja kissé a benne kavargó, talán túlságosan is komor gondolatokat.

De múltak a percek, és a férfi nem jött. Ettől aztán Bella fejében más gondolatok születtek, álltak talpra – egyik negatívabb volt, mint a másik: „Nem is gondolta komolyan. Jól átvert téged! Kicsalta belőled a kávézólánc nevét, beígért mindenféle jókat, hogy főnök leszel egy kávézóban, meg részesedsz a névadás fejében az éves haszonból, és hogy közjegyző előtt szerződtök… Most meg el sem jön. Lehet, az egész egy szélhámosság? Vagy másokkal megvalósítja, de téged már nem akar látni sem, nehogy számon kérd az ígéreteit. Egyszerűen kitörölte a számodat a telefonból, te meg, kis hülye, ott ácsorogsz az út szélén, tíz perc múlva négy óra, de ennek úgysincs jelentősége, mert nem vár téged sehol semmiféle közjegyző.”

Megcsörrent a telefonja, Michel kereste. A lány igyekezett hűvös lenni, érzékeltetni vele, hogy neheztel, de még semmit sem mondhatott, mert Michel gyorsan beszélt:

- Fel tudsz írni egy címet..? Nem tudok érted menni, koccantam egy kocsival, és azért is peches a dolog, mert a másik autót egy mozgássérült vezette… nem tudok megegyezni vele egyhamar, már telefonált rendőrért, itt kell maradnom a helyszínen. De te fogj egy taxit és menj el a közjegyzőhöz, már értesítettem. Te aláírod a szerződést, én meg majd, amikor odaérek. Ne haragudj, ez nem az én hibám… Mondom a címet.

Szerencsére talált taxit, és nem is kellett messze mennie. Négy óra után két perccel már ott is volt a közjegyzőnél, aki tényleg tudott mindenről. És ott volt az íróasztalán a szerződés három példányban arról, hogy a „Kaffa” cégnek átengedett név használatának fejében Isabella Deniz minden év január 31-ig megkapja a cég előző évi leadózott jövedelmének 1, azaz egy százalékát…

De mivel egyelőre csak ő írhatta alá mindhárom példányt, Michel pedig nem, hát abban állapodtak meg a közjegyzővel: értesíti Bellát, amint készen lesznek az okmányok, és akkor bejöhet a saját példányáért.

Aznap este Michel csak rövid SMS-ben jelezte: üzleti tárgyalásai vannak, de a papírt aláírta. Megjött egy ugyanolyan tartalmú SMS a közjegyzőtől is. Ez a része az életének tehát rendben volt. Mellesleg korábban soha nem hitte volna, hogy efféle „amerikai” módon fog valaha pénzt keresni. Kimond egy szót és az rögtön arannyá válik, ugyan csak átvitt értelemben, mégis..? Pénzt kap egy megfoghatatlan ötletért? Még most is nehezen hitte el.

Persze egész este a genetikai vizsgálat eredményén rágódott. Két nagy kérdőjel tornyosult fel előtte. Az egyik: mire jutott azzal, hogy kiderült, az elgázolt asszony szülte pár nappal korábban a csecsemőt, amit a Deniz-téri templom előtt hagyott. Egy gyanú bebizonyosodott. De hogyan tovább? És a másik kérdőjel is ehhez kapcsolódott. Mit változtathat az ő életén az, hogy egy álnevet használó nőről kiderült: ő volt a lelencgyerek anyja?

„Ettől most több lettem, vagy kevesebb?” – tette föl magának a kérdést, amire nem volt válasz. De valahol a tudata alján motoszkált valami: meg kellene tudnia, hogy volt-e némi alapja a „Marcia York” névnek? Hogy az a nő éppen ezt használta? Vagy csak úgy spontán eszébe jutott?

No és keresgélni kéne – de hol? Kinél kezdje? Hiszen semmit sem tud. Kénytelen volt megérteni, hogy a rokonság ténye igazából nem változtatott semmin.

És akkor eszébe jutott Tim Cattaro. Ő biztosan tud tenni valamit. Nem találkoztak egy hete, pedig ezalatt mennyi minden történt! Reggel első dolga volt, hogy felhívja. A fiú nem is titkolta, mennyire örül. És bár Bella hangsúlyozta, hogy a „származás-kutatásról” lenne szó, Tim talán túl lelkesen üdvözölte, hogy találkozniok kell.

Bella munka után a könyvtárba ment, mert a férfi estig volt szolgálatban. Tim szeme felcsillant, amikor meglátta. És Bella kénytelen volt bevallani magának, hogy őt sem hagyta közömbösen a fiú. Amint a közelébe került, megérezte a vonzását. És valami egészen más sugárzott Timből, mint Michelből. Bella most már összehasonlíthatta őket. Michel maga volt az elementáris vibrálás, egyszerre sok jókedv és elpusztíthatatlan energia, ami hol imponált a lánynak, hol fárasztotta. Tim meg nagyon különbözött nemcsak Micheltől, de még Bellától is. Nyugodt volt, megfontolt, bár néha volt a lánynak egy érzése, hogy Tim talán olyan, mint a parázs a hamu alatt. Ott izzik, de elég nagy szél kell ahhoz, hogy a már halottnak hitt lángok egyszer csak fellobbanjanak.

Amikor a fiú felszabadult – aznap este kevés olvasója volt, és a mindig itt ténfergő egyetemisták is eltünedeztek, hiszen számukra is a végéhez közeledett a tanév – Bella szótlanul eléje tette a borítékot. Tim nem lepődött meg, megnézte mindhárom iratot, aztán csak annyit mondott:

- Szóval egy lépéssel előbbre jutottunk.

- Kérdés, hogy hová jutottunk? Hol vagyunk most? – Bella észre sem vette, mennyire természetesen használja a többes számot. Tim sem figyelt fel most erre, erősen töprengett és oda lyukadt ki, ahová tegnap Bella is:

- Meg kell tudunk, hogy volt-e valakinek valami köze egy York nevű férfihoz vagy nőhöz valamikor a múltban. Persze nem a történelmi időkre gondolok, hanem a mostaniakra. Ez az asszony huszonkét évvel ezelőtt használta ezt az álnevet. Lehet, hogy volt hozzá valami köze. És ha igen, akkor mi volt az?

A következő másfél órában Tim segítségével végigkutattak egy rakás lexikont, régi évkönyveket, majd Tim még a neten is tett egy újabb kísérletet. De hiába írta be több keresőprogramba is a Marcia York nevet – ez a vezetéknév ezzel a keresztnévvel sehol sem adott ki egy személyt és a rá vonatkozó adatokat. Ha meg csak annyit írt be: „York”, akkor kezelhetetlen mennyiségű anyag ömlött elő a világhálóról, kezdve Anglia történelmétől egészen a „York” nevű hajókig, nemesített állatfajokig és a női ruhadivat több, jellegzetes vadhajtásáig.

- Elkísérhetlek?

Bella tudta, hogy amint kilépnek az épület kapuján, ez a kérdés el fog hangzani. Tudta a választ is, előre elkészítette:

- Gyere, de törődj bele, hogy most nem tudok másra gondolni, csak az anyámra. Akit most már jogosan nevezhetek annak.

- Tudod a sorsát, de csak az életének utolsó perceiben lehetsz biztos.

- Vagyis nem tudok semmit – panaszolta a lány.

- Pedig a lényeg az lenne, ha tudnád, hogy mi történt vele az előző napokban.

- Kellett legyen valami oka, amiért álnéven szült engemet. Talán szakított a családjával?

- Már ha egyáltalán volt családja… – Tim szava brutálisan őszinte volt, kemény, és könyörtelen. Bella megrázkódott, de belátta, hogy…

- Könnyen lehet, hogy igazad van. Normális élethelyzetben egy nő nem teszi ki a gyerekét valahol, közterületen, hogy aztán elfusson, és többé ne jelentkezzen. Miért tesz valaki ilyesmit?

- Talán kinyomozhatjuk, hogy ki vagy mi késztette őt erre – vélte Tim. És a lány ezt most inkább egyfajta biztatásnak, mintsem ígéretnek vette.

Másnap reggel végre értesítették a közjegyző irodájából: készen van a szerződés, jöjjön be a példányáért. Érthető, hogy egy ilyen értékes okiratot nem akartak a postára vagy futárszolgálatra bízni. Mivel aznap csak tizenkettőre ment dolgozni, Bella délelőtt elballagott a papírjáért. Valahol a lelke azért megnyugodott egy kicsit. Tim, ha nagyon halványan is, de udvarolni kezdett. Bella nem csodálkozott a fiú tartózkodásán. Akinek olyan volt a „családi élete”, mint az övé, az nehezebben köt új kapcsolatokat, még ebben a korban is. Bellának volt egy sejtése, hogy Tim egyszer már nekifutott, próbálkozott, talán együtt élt valakivel, vagy felesége is volt – de az biztos, hogy annak a kapcsolatnak már vége. Tim még nem beszélt erről, de ha az ismeretségük folytatódik, akkor majd szépen, fokozatosan megnyílik Bella előtt.

Már majdnem a közjegyző utcájában járt – az idő most is remek volt, sütött a nap, egyre több meleget adott a természet, ahogyan közeledett a nyár – amikor egy újságos előtt megpillantotta Michelt. A sárga sportkocsi ott állt a járda mellett, villogott az összes irányjelzője. A férfi lapot vett, de nem volt egyedül: egy fiatal, csinos, hollófekete hajú nő állt mellette. Huszonéves lehetett, és olyan tágra nyílt, lelkes szemekkel bámulta a férfit, hogy Bellának nem lehettek kétségei, miféle kapcsolat van közöttük.

De a látvány már csak egy villanásnyi ideig tartott. A feketehajú lány odanyújtotta az arcát, Michel egy csókot lehelt rá, és máris beült a kocsiba, elhajtott. A nő még a járda szélén állt, visszaintett a férfinak. Bella akkor vette észre, hogy mindez egy hotel bejárata előtt történt. Lehet, hogy most lett vége a találkának? Szobát béreltek, és amint véget ért az együttlétük, odalent a ház előtt vettek búcsút egymástól? Bella nem tudta, mit tegyen – vagy hogy egyáltalán kell-e tennie bármit is? Hiszen semmi köze Michel Zoomer szexuális életéhez, vagy bármilyen más dolgához.

De azért volt benne egy kis keserűség, amikor továbbment. Az irodában kiadták neki az iratot, megnézte, és tényleg – ott állt benne mindaz, amit a férfi ígért neki. Nem tudta, mit gondoljon Michelről. Szeretett volna kívül lenni egy körön, azon a körön, amelynek a kellős közepén kétséget kizáróan csak Michel Zoomer állt. De lám, most már nem szabadulhat tőle, hiszen egy szerződés is egymáshoz köti őket. Ahol kettejük neve egymás mellett szerepel.

Timmel abban maradtak, hogy jelentkezik, ha megtud valamit. Ám Michel nem volt ilyen határozatlan. Este hét óra tájban – amikor Bella még javában rohangált hol teli, hol majdnem üres tálcákkal a kezében, Nina pedig alig győzte a munkát, a „Napsugár” tele volt – megcsendült a telefonja.

- Szia, mikor végzel?
- Száz év múlva – felelte borúsan a lány – Olyan fáradt vagyok, hogy alig állok a lábamon. De holnap lesz egy szabadnapom. Ha nem sürgős a dolog…

- Holnapig tudok várni – a férfi kihangsúlyozta a dolgot – De holnap délelőtt eljövök érted és kiviszlek Lathamba.

A kisváros neve most szíven ütötte Bellát. Lathamból jött az anyja a városba, amikor AZ történt vele.

- Mi dolgom is van ott nekem? – kérdezte. Michel már mondta is, a maga meglehetősen gyors és lehengerlő módján:

- Nagyanyám szeretne megismerni téged.

- A nagyanyád..? Bemutatsz a családodnak? Nem is vettem észre, mikor kérted meg a kezemet!

Michel jót kacagott:

- Csodás a humorod, ezt imádom. Ha tudnád, milyen ritkaság ez manapság a fiatal hölgyek körében!

- Te csak tudod, hiszen ebben a körben igen széleskörű tapasztalatra tettél szert, mint azt a leghitelesebb forrásból, azaz tőled megtudtam.

- A forrás hiteles, az adatok is stimmelnek, sőt, a neked szóló dicséret is ül. A bemutatás indoka különben az, hogy szerződést kötöttem veled az egy százalékról. A derék nagyanyó pedig, mint említettem volt neked, egyharmad részig társtulajdonosa lesz a „Kaffának”, így hát joga van megismerni azt a csinos és helyes és okos és szellemes…

- A nem kívánt törlendő…

- Ez mind kívánt, ezért nem törlendő. Szóval a nagyival ebédelünk holnap tizenkettő-nulla-nulla perckor, egy másodperccel sem később, de előbb sem.

- Igenis, értettem! – kiáltotta a lány a telefonba olyan katonás hangon, hogy a közeli asztaloknál ülő vendégek felkapták a fejüket – Tizenkettő nulla-nullakor, tábornok úr!

Michel viszont alighanem nevetett, mert egy pillanatig csak gyanús nesz hatolt Bella fülébe, aztán ismét szólt a férfi:

- Hát ez az, erről a humorról beszélek. Holnap délelőtt tizenegy nulla-nulla perckor a házatok előtt fog nyeríteni sárga paripám, amelyről a koccanás nyomait éppen most tűntetik el a szervizben. Szia holnapig!

Volt egy út a város és Latham között, amelyről a lány eddig nem is hallott. Hosszabb persze, de jóval kellemesebb. Megkerülte az ipartelepeket és a tömbházas lakótelepet, amelynek nem volt éppen jó híre a környéken. Még itt-ott kisebb erdők közé is befutott a kanyargós, lassabb tempót követelő út.

Bella csak ült a kocsiban és gyönyörködött. A várost övező hegyek nem voltak túl magasak, és nyár elején mind szépen zöldellt, a távolabbi erdők pedig kéklettek. A nap sütött, a motor duruzsolt. Ez volt az a negyedóra, amely alatt Bellának sikerült elfelejtenie „Marcia York”-ot, de még a „Kaffát” és saját élete eseményeit is. Michelre sem ügyelt – élvezte az utat, bódító-zsongító volt ez a szép kirándulás. Kár, hogy olyan rövid ideig tartott.

Aztán az út beletorkollott abba, amelyen a múlt héten ideérkezett a taxival. Az üde zöld fák között hamarosan előbukkant az Alysor-kastély.

- Ki volt a névadó? – intett a lány az épületre, amikor megálltak mögötte. A múltkor nem láthatta, hogy itt vannak a garázsok és néhány kisebb gazdasági épület.

- Hát bizony Alysornak a nagyit hívják. A kastély nem volt mindig a családé. Azt hiszem, egy lecsúszott arisztokrata család birtokolta régebben. Akkor vette meg a dédapám, amikor Alysor még kicsi volt. Bár furcsa elhinni, de állítólag ő is volt gyerek… Ez közvetlenül a háború után volt. Hogy a dédpapi miből gazdagodott meg, soha nem firtattam. Talán jobb is, ha nem tudom. Valaki, akinek a háború előtt cipőboltja volt egy vidéki városban, fél évvel a békekötés után miből vett magának kastélyt? No, ez is egy érdekes háborús történet lehet. Gondolom, csencselt a megszállókkal, később meg a felszabadítókkal, és akivel csak lehetett. Jobbik esetben üldözötteket rejtegetett és azok fizettek neki a megmentett életükért; szeretnék ebben hinni. No mindegy, dédpapi aztán meghalt, Alysor férjhez ment a nagyapámhoz, aki igen szigorú ember volt. Én még emlékszem rá, húsz éve, hogy elvitte a gégerák. Egész életében fújta a füstöt, hát nem is csoda. Az utolsó évben már nem tudott beszélni, mindig egy jegyzetfüzetet hordott magánál, abba irogatott szavakat, egyre kuszább, alig olvasható betűkkel.

- És a te szüleid?

- Alysornak két fia született, az egyikük lett az apám. Én viszont egyedüli gyerek vagyok – közben kiszálltak, bementek egy hátsó ajtón. Mentek egy kőpadlós folyosón, amiről az volt Bella benyomása, hogy valaha bizonyára gazdagon díszítették. Most erről már csak a falakon itt-ott üresen lógó kampók árulkodtak. Műtárgyak lóghattak itt, festmények, kisplasztikák, netán régi fegyverek, pajzsok? A nemesi ősök arcképei, évszázados emlékek?

Most csak friss virágok díszítették egy-egy földre helyezett, nem is túl drága vázában. A férfi egy mosdó felé vezette a lányt, ahol ebéd előtt kezet moshattak. Közben folytatta a családtörténetet:

- Az apám mérnökember volt, tervezőmérnök. Amikor én már iskolába jártam, megtudtam, hogy hidakat tervezett. Folyton csak hidakat, abban lett naggyá, viszonylag, és gyanítom, hogy az első tizenöt év után mást már nem is tudott volna csinálni, csak hidakat. Bedolgozta magát ebbe a szakmába, és elfelejtett minden mást, amit az egyetemen tanult.

- Itt laknak ők is? Mármint a szüleid… – kérdezte a mosdó ajtaja előtt a lány. Michel arca elfelhősödött:

- Már nem élnek. Hatéves voltam, emlékszem, még nem jártam iskolába, amikor egyszer hívott apa és elmondta, hogy az édesanyám munkahelyén – egy biztosítótársaságnál volt könyvelő – külföldi kirándulást szerveztek a dolgozóknak, ő is elment velük egy hosszú hétvégére. Azt mondták, Kairóba repültek, hogy megnézzék a piramisokat meg egy múzeumot, és jártak egy nagy bazárban is, ahol édesanyám biztosan nekem akart venni valamilyen játékot, talán egy plüss tevét…Csodálkoztam is, nekem, tevét? De a visszaúton a repülőgép a tengerbe zuhant, és mindenki odaveszett. Meggyászoltuk anyámat és az élet ment tovább.

- És az édesapád?

- Őt a munkamániája vitte el. Korábban is panaszkodott a szívére, beteg volt, néhányszor be kellett feküdnie egy klinikára, egyre hosszabb időkre. Tizenöt éves voltam, már középiskolás, amikor egy ilyen befekvése alatt infarktust kapott. Kihozták belőle, intenzívre került, de nem jósoltak neki sok időt, és tényleg, pár hónappal később egyszer csak itthon összeesett. A nagyi az épület másik szárnyában volt, vasárnap délután személyzet sem volt a házban. Én meg életem első randijára készültem. Felöltöztem szépen és kerékpárra pattantam, hogy időre érjek a lathami főtérre… No, szóval őt csak este találták meg, már órák óta halott volt.

A férfi Bellára nézett, és kicsit szomorkásan csóválta a fejét:

- Máskor jobban gondold meg, Bella Deniz, mielőtt valaki családtörténetére rákérdezel. Csak három nemzedék alatt három halottról számolhattam be neked… No, moss kezet, mert ha nem vagyunk az ebédlőben, tudod, tizenkettő…

- …nulla-nulla perckor, akkor mindkettőnket főbe lőnek! – tisztelgett homlokához emelt kézzel a lány és eltűnt az ajtó mögött.

…Úgy kezdődött az egész, mint amikor nagyhatalmú államfők, diplomaták találkoznak. Az ebédlő ódon faliórája hosszan ütötte a tizenkettőt. A jókora helyiség egyik oldalán feltárult egy dupla ajtó, és bevonult rajta Alysor Zoomer. Ugyanakkor a terem másik végében is nyílott egy másik ajtó, azt Michel tárta ki. Előbb Bella lépett be, mögötte szorosan jött a férfi, majd melléje került. Mindhárman elmentek az asztal mellett, pontosan a terem közepén megtorpantak öt lépésre egymástól. Bella ment volna tovább, de Michel figyelmeztetően köhintett – ő tudta, hol kell megállni a bemutatáshoz. Erre Bella igyekezett úgy hátrálni a férfi mellé, hogy az ne látszódjon „tolatásnak”, persze nem sikerült. Semmi gyakorlata nem volt az efféle dolgokban.

Alysoron látszott, hogy nyolcvan körül jár, bár el kell ismerni: jól tartotta magát. Nem hízott el, egyenesen járt, tartása egyfajta előkelőséget sugallt. A haja teljesen ősz volt, szinte világított. Valami azt súgta a szemlélőnek: nem hogy nem akarja titkolni a korát, de egyenesen tüntet vele, kimutatja, demonstrálja. Érződött, hogy a világért sem festetné be a haját vagy a körmét, így volt „természetes, mert öreg”. És Bella mint nő azt is észrevette, hogy az öregasszony számára vagy ez az ebéd, vagy általában minden ebéd fontos, megünneplendő esemény – ezért ha nem is túl elegánsan, de nem is hétköznapi ruhában jött ebédelni. Hosszú bézs-színű szoknya, világos blúzon ugyanolyan árnyalatú bézs-színű mellényke. Sötét cipő és ékszerként egyetlen diszkrét bross a blúzon.

Az arcán ráncok, amelyeket nem titkolt. Bella tudott már annyit ezekről a dolgokról, hogy ha valaki soha nem használt semmilyen ránctalanító krémet, nem ült fel a különféle tévés reklámoknak, akkor ilyen természetesen ráncos lett az arca öregkorára. Míg azok, akik évtizedeken át naponta bevetettek egyre újabb és újabb szereket, talán ha két ránccal kevesebbjük van a szemük körül, az arcukon, de mindenki láthatja, hogy azok egy hosszú és reménytelen küzdelem romjai csupán.

- Nagyi, engedd meg, hogy bemutassam neked az… üzlettársamat, Isabella Denizt.

Alysor asszony egyfolytában a lányt figyelte. Nem szólt semmit egészen mostig. De a szemét nem vette le róla. Az arca kiismerhetetlen volt. Valamivel alacsonyabb volt Bellánál, nem sokkal. Ha Bella azt hitte, lesz legalább egy kézfogás, akkor tévedett. A „nagyi” kimérten biccentett, rekedtes hangján kijelentette, hogy „örülök”, majd elindult az asztal felé. Michel udvariasan szaladt utána, kihúzta a székét. A téglalap alakú asztal úgy volt megterítve, hogy az asztalfőn természetesen az asszony foglalhatott helyet, a másik végén, vele szemben a vendég, azaz Bella. Középen, háttal az ablakok sorának, Michelre várt egy teríték. Bellának volt egy olyan érzése, hogy Alysor igazította el a „személyzetet”, ő parancsolta, hogy így és nem másképpen terítsenek meg.

A „személyzet” meg is jelent. Ötven körüli kövérkés szakácsnő hozta a levesestálat, szó nélkül letette az asztal közepére. Michel még az iménti lendülettel bemutatta volna a szakácsnőt is, aki nyilván régi bútordarab lehetett a kastélyban, de a nagyi csak egy figyelmeztető pillantást vetett rá – mire a férfi kicsit kelletlenül becsukta a száját. Bella ebből arra következtetett, hogy a nagyinak feltétlen tekintélye van Michel előtt. Ami nem is csoda, hiszen ha nem is nevelte, oktatta és szoktatta a tizenéves fiút, ám anyja és apja helyett ő volt a két szülő egy személyben. Alysor tartotta el Michelt, fizette az egyetemi tanulmányait, és lám, most még az üzletébe is besegített neki anyagilag. Hát nem csoda, hogy az asszony joggal vár el az átlagosnál több tiszteletet az unokájától.

A szakácsnő kimerte a levest, mindenkinek annyit, amennyit kért, majd otthagyta a levesestálat az esetleges repeta miatt, és ment a második fogásért. Hárman maradtak.

- És mivel foglalkozik, kedves… – Alysor megakadt. De csak egy pillanatra, mert máris eszébe jutott a lány neve: – Deniz kisasszony?

- Én bizony egy kávézóban dolgozom – felelte a lány. Valami azt súgta, ne viselje el szó nélkül ezt a lekezelő stílust. Mert Alysor hangja elárulta, hogy nem sok kedve van beszélgetni a lánnyal, és ha mégis, hát azt csak az unokája kedvéért teszi. Michel is érezte ezt, és aggódva pillantott a lányra: mit fog mondani..? Egy percig sem kételkedett abban, hogy Bella is észreveszi ezt a bánásmódot.

- Mint tulajdonos? – hangzott a következő kérdés. Michel közbeszólt volna…

- Nagyi, az a helyzet, hogy Bella még…

- A kisasszonytól várom a választ, Michel! – csattant a kissé ingerült hang. Michel becsukta a száját, már másodszor. Bellát máskor mulattatott volna egy ilyen jelenet. Ha filmen látja – mert arra emlékeztetett ez az egész: szegény lány látogatása gazdag, netán arisztokrata fiú szüleinél! – jót mulat rajta. De most nem volt kedve nevetni. Úgy döntött, mindjárt az elején egyrészt igazat mond, másrészt nem árt, ha egy nagyon kicsit, igen finoman megleckézteti az öregasszonyt:

- Csak egyszerű pincérnő vagyok. Ami azonban nem akadályoz meg abban, hogy mindent tudjak a kávéról, amit lehet és érdemes. Másfelől meg jó ötletek bárki fejében megszülethetnek, függetlenül attól, mi éppen a munkája vagy a társadalmi helyzete.

Az asztal fölött nézték egymást. Bejött a szakácsnő, hogy elvigye a levesestálat meg a mélytányérokat, kis zsúrkocsin tolta be a következő fogást: valamilyen húst mártással, körettel, külön tálakon salátával. Az asztalon állt egy bontatlan palack fehérbor is, de senki sem nyúlt érte. Ásványvizet ittak mindnyájan.

Michel nyugtalanul nézte a két nőt, hol balra, hol jobbra fordította a fejét, mint néző egy teniszmeccsen. Nem szerette volna, ha rosszul sül el az első látogatás. Remélte, talán lesz több is. Bár most kezdett sűrűsödni a levegő. Mindkét nő megérezte, hogy méltó ellenfélre talált a másikban. Bár Alysor meg volt győződve, hogy egy pillanat alatt elsöpri ezt a kis senkit:

- Egy cégnév kitalálása még nem olyan nagy dolog. Pláne, ha a név egy régóta létező szó.

- Ezt mondtam én is… – vágott vissza a lány, majd Michelre mosolygott – De Michel zseniálisnak találta, és így utólag hajlamos vagyok igazat adni neki.

Alysor szemöldöke felszaladt a homlokára:

- Hát ezt nem nevezném éppen szerénységnek.

- A szerények ideje lejárt. Aki tud valamit, hirdesse minél hangosabban. Csak így érhet el eredményt.

- Attól függ, mit nevezünk eredménynek… – szűrte a szót a foga között Alysor, miközben a tálról leemelt még egy szelet húst.

- Amitől jobb lesz a világ – így a lány.

- Nagy szavak. Egy leendő bolthálózat nevétől a világ nem változik.

- De nekünk több pénz juthat, ha sikeres lesz a vállalkozásunk! – szólt közbe Michel, a kelleténél kicsit hangosabban. A hangerővel persze a vitát szerette volna megszüntetni, de kudarcot vallott. Bella és Alysor már csak a másikra figyeltek:

- A pénz nem boldogít – mondta az öregasszony, de Bellának erre is kész válasza volt:

- Ezt azok mondják, akiknek van, akiknek sok van. Talán azért találták ki a mondást, hogy elhitessék a szegényekkel: nem érdemes a gazdagságra törekedni. Nehogy veszélybe kerüljön a gazdagok pénze.

- De a pénz tényleg nem hozhat meg mindent! – Alysor hangja eggyel magasabb tartományba lépett – Azt hiszi, a gazdagok között nem történnek tragédiák? Ott is veszítenek el kedves személyeket.

- Mert a halál az egyetlen demokratikus intézmény ezen a világon, senkivel sem kivételez.

- Nem csak halálos csapások érhetik az embert – Alysor letette a villát. Michel már láthatatlan volt, mintha ott sem lenne – Vannak rosszabb dolgok is.

- Pénzzel mindent könnyebb átvészelni. Vagy jókedvvel… – Bella sem vette le a szemét az asszonyról – Nekem senki semmit sem adott, mégis itt vagyok.

- No igen, pincérnő egy kávézóban – Alysor megvetően lebiggyesztette az ajkát – És a szülei sem hagytak magára semmit?

- Nem voltak szüleim.

- Mindenkinek vannak szülei…

- Talált gyerek vagyok. Idegenek neveltek.

Alysor nyelt egyet, de már nem futamodhatott meg:

- Ahogy így elnézem, arra a belátásra jutottam: talán azért viselkedik ennyire ragadozó módjára, keményen, mert az élet erre tanította.

- Minden centért megdolgozom. A fizetésemből élek, autóra sem telik, külföldön sem nyaraltam még soha.

Michel ekkor egyszerűen... felállt. Szigorúan nézett a két nőre, és bejelentette:

- Mostantól átveszem a társalgás irányítását. Mielőtt összevesznétek, ami teljesen… fölösleges lenne – visszaült – Annyit már tudok, hogy titeket nem lehetne összeereszteni egy céges tanácskozáson. És mivel Deniz kisasszony úgysem tagja a vezetésnek, legalábbis egyelőre… hát üzleti síkon nem fogtok találkozni.

- És milyen síkon fogunk találkozni? – kérdezte Alysor, ismét egy kicsit gúnyosan – Ne adja isten, talán családi síkon?

Bella az első pillanatban nem is értette. Hogy jön ide a család, és kinek a családja? Csak akkor fogta fel a célzást, amikor Michel erélyesen így szólt:

- Félreérted a helyzetet, nagyi. Bár Bella... Deniz kisasszony tetszik nekem, nem áll szándékomban megkérni a kezét. Főleg, mert tudom, hogy kosarat kapnék.

- Azért ebben ne légy olyan biztos! – szúrt még egyet Bellába a nagyi. Aztán alighanem fölfogta, hogy igaza van az unokájának, tényleg elvadultak a dolgok. Volt annyi önkritikája, hogy fejet hajtott mindkettőjük előtt: – Bocsánatot kérek, visszaéltem a vendéglátó jogával. Együnk, aztán majd átmegyünk a szalonba kávézni.

Ez megint olyan arisztokratikus volt Bella számára. „Kávézunk a szalonban!” Mint a gróféknál vagy báróéknál százötven évvel ezelőtt…

És tényleg átmentek ebéd után a szalonba. Ugyanazon a szinten volt, nem sokkal távolabb. Bella látta, hogy az alacsony asztalkát négy fotel veszi körbe, természetesen igazi bőrből voltak, bár látszott, hogy nem tegnap kerültek ide, használták pár évtizede. Az asztal közepére már kikészítették a nagy kávéskancsót, a kisebb tejest, tálcán volt három porcelán csésze kistányérral. Ezüst cukortartó ezüst kiszedővel.

A szalon régimódi volt, mégis kedves – tetszett a lánynak. Ki is csúszott a száján:

- Régimódi, mégis tetszik.

- Tetszik, mert régimódi – mondta Alysor és kényelmesen helyet foglalt az egyik fotelben. Látszott, az a helye. Bella úgy döntött, feledi a korábbi vitát és kedves lesz:

- Látszik, hogy itt szokott ülni – mondta neki normális hangon, a feszültség elszállt belőle.

- Igen? Miből?

Michel növekvő nyugtalansággal figyelte mindezt. Joggal tartott attól, hogy ismét kitör a vihar. De fölöslegesen pánikolt:

- Ahogyan odalépett, ahogyan leült. Bizonyos belső... elégedettséggel. „Ez az én helyem”, sugározta még a tartása is, miután leült.

Alysor egy pillanatig a lány arcát, szemét nézte. Amaz bátran visszanézett. Az öregasszony kicsit megenyhült:

- Igaza van. Ebben a korban az ember már voltaképpen csak egy dolgot becsül igazán: az állandóságot. Nyolcvan fölött nem akarom, hogy meglepetések érjenek. Most már minden maradjon úgy, ahogyan eddig volt… arra a kevés időre, ami még hátravan.

- De nagyi, hogy mondhatsz ilyet! Neked még van egy csomó éved… rengeteg – Michel lelkesen próbált lódítani, de az asszony nem is figyelt rá. Bellához szólt:

- Amit most észrevett rajtam, ugye, azt hívják testbeszédnek?

Bella már mosolygott, miközben ő is kényelmesen elhelyezkedett a másik fotelban. Michel szolgálatkészen töltött mindhármuknak.

- Igen. Nap mint nap gyakorlom a kávézóban is. Belép valaki, és akarata ellenére rögtön elárulja, hogy járt-e már itt? Ha most van itt először, az nagyon látszik. Aztán ahogyan helyet foglal, már látom, miféle ember: magának való, félénk, megtörte az élet, kevés luxus jut neki, Már azt is olybá veszi, hogy megiszik egy csésze nagyon finom kávét? Van, akinek az is nagy dolog, hogy valaki kiszolgálja. Egyedül él és szegény, nagynéha engedhet meg magának egy ilyen drága kávét, akkor viszont annyira szokatlan számára minden köröskörül, hogy nem tudja legyőzni a félénkségét, az idegességét… és persze vannak másféle vendégek is.

Innentől kezdve aztán egészen kellemesen elbeszélgettek. Lassan Michel feszültsége is csökkent. Végül is nem történt semmi, csak egy szenvedélyes vita volt, de már el is simult – nyugtatta magát.

Alysor egy csésze kávé után kijelentette, hogy ő ebéd után le szokott pihenni, és bármennyire is sajnálja, ez alól a mai nap sem kivétel. Elbúcsúzott a lánytól. De nekik még maradt kávéjuk, és Michel előkapott valahonnan egy szemlátomást régi fotóalbumot:

- Megmutatom az őseimet. Akár hiszed, akár nem, vannak itt képek még a tizenkilencedik századból is.

És tényleg. Régimódi fekete-fehér vagy kezdetlegesen, utólag színezett, recézett szélű képekről ismeretlen nők és férfiak néztek komolyan az objektívbe. Huszadik századi képek jöttek, és azokon az emberek már másféle, egyre modernebb ruhákat viseltek.

- Nézd csak, ez itt Alysor – és a képen Bella egy karcsú, fiatal lányt látott, rövid fehér szoknyában, teniszöltözetben. A háttérben éppen egy teniszpálya látszott. Ebből a sorozatból volt négy kép is, az egyiken egészen közelről kapták le az akkor talán tizenhat éves lányt. Az egyik fotó sarkába valaki kézzel odaírta: „1947. október.” A másikon Alysor feltartotta jobb kezében a teniszütőt, diadalittasan mutatta, hogy ő győzött az imént. Bella kicsit feljebb emelte az albumot, közelebb a szeméhez. Az ott egy fényfolt, vagy mi..?

- Alysor jobb karján belül, közel a hónaljához, ez valami folt vagy árnyék?

- Anyajegy. Láttam régebben, amikor nyáron még levetkőzött a tengerparton. Ma már semmi kincsért sem hordana fürdőruhát, azt mondja, csak akkor veszi fel és megy ki oda, ha cunami-veszély miatt ki kell üríteni a strandot. Akik meglátják őt, ész nélkül elrohannak, mélyen be a szárazföldre.

Michel szemlátomást jól szórakozott Alysor önkritikus hozzáállásán, bizonyára elképzelte a látványt. Bella nem szólt többet, nézte tovább az albumot.

Félórával később Michel azért tett egy kísérletet. Behívta volna a lányt a saját „lakosztályába”, hogy megmutassa, hol és hogyan él. De volt a szemében valami, ami elárulta őt, a szándékát. És mivel Bellának ugyan tetszett a férfi, ám csöppet sem akart vele közelebbi kapcsolatba kerülni, elhárította:

- Ilyen átlátszó trükkel próbálkozol, Michel Zoomer? Többre is becsülhetnéd a szellemi képességeimet. Imádkozz, hogy sikerüljenek az üzleti terveid, sőt mondhatnám, a terveink. Akkor majd visszatérünk a dologra.

- Ezt értsem úgy, hogy még túl szegénynek tartasz? Csak akkor állsz velem szóba, ha már többszörös milliomos leszek? – mosolygott. Persze Bella is:

- Hát nem tudtad, hogy csak az öreg, kövér, folyton szivarozó milliomosokra bukom?

És jót nevettek az egészen.

Castors nagyon csodálkozott, amikor egy pénteken Bella bejelentette távozását.

Gemmával félórával korábban közölte, hogy jobb munkahelyet ajánlottak neki, szintén a vendéglátásban. Most a főnök következett:

- Elmegy? És honnan kerítek egy lányt hétfőig?

- Van még három napja – próbálta vigasztalni a lány. Castors a kávéfőző gép előtt sürgölődő Ninára nézett, aztán vállat vont:

- Őt küldöm ki a placcra, míg találok valaki mást – sötét szemével a lányra pislogott, gyanakodva, de nem szólt semmit.

Hétfőn reggel Bella már az új helyén kezdett.

„Marcia, Marcia!”

A megnyitással Michel nem sokat bíbelődött. Szó sem volt szalagátvágásáról, pezsgős köszöntőről, ünnepi beszédekről. Nem hívta meg a polgármestert, csak két újságírót, azoknak mondta el, hogy egy új kávézólánc indult el a mai nappal „KAFFA” néven. A boltok külseje és belseje nagyjából egyforma lesz, de nem ragaszkodnak ehhez mindenáron. Elárulta, hogy két boltot már az előző héten megnyitottak, ez a harmadik, és ezen a héten minden nap nyílik egy újabb.

Amint az újságírók befejezték a munkát, megkínálták őket a legfinomabb kávéval. Michel Bellára nézett:

- Boldogulsz majd?

A lány az ujjain számolta:

- Egy: a főzőgépeket ismerem, ilyeneken dolgoztam már. Kettő: a lányokat még csiszolgatni kell, nem mindegyik volt pincér, legfeljebb azt lódította a toborzáskor. Három: hétköznapokra jók vagyunk, ha rendszeresen jön az utánpótlás és a friss cukrászáru is.

- Jönni fog. Mivel van gond? – Michel most nem a nőt látta Bellában, hanem az üzlettársat. Várta az észrevételeit, és meg is kapta rögtön:

- Egyelőre nem világos, hogyan lesz a hétvégén?

- Kitaláltam egy módszert – mondta gyorsan a férfi – Valaki megszervezi, hogy a lányok jelentkezzenek minden második hétvégén szombat-vasárnapra is, ha extra pénzt akarnak keresni. Ezen kívül tartok két lányt, arra az esetre, ha valaki beteget jelent. Bármikor ide tudom küldeni valamelyiket, és mivel hét közben sokszor nem lesz munkájuk, de alapfizetést kapnak, csak borravalóhoz nem jutnak, szívesen vállalják majd a hétvégék egy részét is. Mindig ott ugranak be szombat-vasárnap, ahol nincs ki a létszám, ahol nem jelentkezett senki önként a pluszt munkáért. Ja, és a szombat-vasárnapi műszakra másfélszeres bér jár.

- Rendben van. Hol lesz az irodád?

- Úgy érted, hol van..? Egy irodaházban a főpályaudvar mögött. Nem olcsó, de nem is nagyon drága, mert kicsi. Egy titkárnő, a könyvelő, és én. A szállítóbázisnak van egy garázsa, belefér vagy tíz furgon, de nekünk egyelőre három van, ők végzik a szállításokat a cukrászoktól és a kávé-nagykereskedőktől a boltokig.

- Akkor belevágunk! – Bella bíztatóan rámosolygott a férfira. Most is érezte a vonzódást, de most is olyan különös módon. Mintha lenne benne valami, ami tompítja az érzéseit. De ha Tim jutott az eszébe, akkor nem tapasztalt ilyesmit.

Mostanában gyakran eszébe jutott a fiú. De nem merte felhívni. Azokban a napokban, a kávézó nyitását követően reggeltől estig meg sem állt. Három lány segített neki, de reggel és este csak ketten maradtak. Így hát Bellának részt kellett vállalnia a kiszolgálásban, főleg ha sokan voltak egyszerre. A kávézó a belváros egyik jó helyén volt, a Szabadság sugárútról nyíló egyik sétálóutcában, amely az óvárosi főtérre vezetett. Itt mindig sokan jártak.

A kiszolgálás mellett Bellának a kávézó ügyeit is vinnie kellett. Nap mint nap elkészítenie a rendeléseket, aztán azokat telefonba diktálni. Vagy maga Michel, vagy a titkárnője osztották el a szállítmányokat, jelölték ki a furgonok másnapi útvonalait, hogy minél kevesebb üzemanyaggal minél több helyre eljussanak a kocsik.

Bella csak egy héttel később érezte úgy, hogy nagyjából kezd belerázódni ebbe a munkába. A furgonok vezetői, fiatal fiúk mindahányan, megtanulták, melyik boltot hogyan lehet megközelíteni, hol parkoljanak, míg lerakják az árut. Naponta elvitték a boltokból a fölöslegessé vált csomagolóanyagokat, papírdobozokat, zsákokat.

Michel eleinte naponta felhívta az összes kávézóját, a főnököket, aztán csak másnap, három hét múlva pedig már csak hetente kétszer. A dolgok összeálltak, és bár nem volt nap, amikor ne akadt volna valami fennakadás, azért csak ügyeskedtek, tevékenykedtek, nyüzsögtek. Bellának volt egy kis „irodája” is a pult mögött, a kis raktár és egy hűtőpult között; majdnem egy egész négyzetméteres! Leülni nem is tudott benne: egy írópultot szerzett, a többi helyet kitöltötte egy polcrendszer a dossziékkal, fuvarlevelekkel, számlatömbökkel. Mégis, amikor azt hallotta, hogy szinte szünet nélkül kattog a kasszában a számológép, finoman csöngetve, ahányszor csak pénz került bele – elégedett volt. Mert itt nem csupán az ő egy százaléka jár majd neki – az is csak a jövő év elején – hanem a bolti forgalom egy részét is szétosztják a lányok között. Valahol számítógépben őrzik az összes adatot minden kávézóból, és azt is, hogy melyik napon ki dolgozott. Így akárki volt itt egy bizonyos napon, arra a nyolc órára is megkapja majd hónap végén a maga jutalékát ebből a kávézóból. És ha helyettesítések voltak, hét végén más boltból jött ide valaki, vagy valamelyik itteni lány ment át egy másik kávézóba, ott is szerepel a neve, és az ott ledolgozott napokra onnan is megkapja a forgalom után járó jutalékát. Bellának az tetszett ebben a rendszerben, hogy tényleg nagyon becsületes. Érződött, hogy Michel Zoomer nem akar senkit becsapni, mindenki ellenőrizheti a dolgokat, ha netán reklamálni szeretne.

Egy napon Tim kereste telefonon:

- Szia, Tim Cattaro vagyok. Talán halványan emlékszel még rám, olyan nyurga, szemüveges pali vagyok egy könyvtárból… Rémlik?

Bella jót nevetett:

- Jaj, tényleg elhanyagoltalak, de mindjárt megtudod, miért. Gyere el a sétálóutca elejére, találsz ott egy KAFFA nevű kávézót.

- Jó név – mondta a fiú azonnal, és nem is tudta, milyen örömet szerzett ezzel a lánynak.

És Tim estefelé beállított. Bella éppen végzett aznapra. Még körbejárt, kinyitotta a főzőgépeket is, megnézte, hogy minden tartály tele van, megállapította, hogy ennyi elég lesz este tízig. De a kis raktárban voltak tartalékok. Tim szerényen megtorpant a bejáratnál, körülnézett, aztán várt, míg Bella intézkedik. Kiléptek a meleg utcára, már sötétedett. A fiú egyszerűen kijelentette:

- Látom, nagy a változás. Új hely, új állás, új poszt. Te vagy a főnök, igaz..?

- Honnan tudod?

- Nem volt nehéz észrevennem. Mindenki engedelmeskedik neked, te pedig tényleg úgy viselkedsz, mint aki vezeti ezt a kávézót.

- Mert tényleg én vezetem.

- Gratulálok. Ki a tulajdonos?

- Egy bank, egy gazdag öreglány, és a családja. Tíz kávézójuk van, én csak az egyikben vagyok főnök.

Beültek egy étterembe vacsorázni. Tim néha rajta felejtette a szemét a lányon, és egyszer ki is mondta:

- Nagyon tetszel nekem, Bella.

A lánynak ez jólesett. Egy pillanatra zavarba is jött, ezzel elárulta, hogy nem egészen érzi magát huszonegyedik századi lánynak. Mert hát az igazán modernek semmire sincsenek tekintettel, nekik egy ilyen félmondat már vallomás, mi több, ágyba hívó jelszó, amelynek a legtöbbször engedelmeskednek is. Így pörög ez a mai világ, gyorsan, sokszor túl gyorsan. Hát csak mosolygott:

- Köszönöm, Tim, te aztán tudod, hogyan kell udvarolni egy lánynak.

- Csak hát a módszer nem elég hatékony – vágta rá a fiatalember. A kis mosoly a szája szögletében jól állt neki. Bella tulajdonképpen csak most nézte meg őt igazán. A fiú sötét hajáról az jutott eszébe, hogy ha szakállt viselne, az is fekete lenne – borotválkozás után pár órával, lám, már kiütközik az arcán a finom, sötét borosta, mintegy árnyalja a vonásait. Figyelmes szeme mindent észrevett. Tim nem az a fajta, aki sokat beszél, heveskedik, és másokat is izgalomba hoz. Nem nyüzsög, inkább szemlélődik, levonja a következtetéseket, és a legtöbbször hallgat. Hát persze, hogy nem fog Bella lábához borulni és lángolóan költői hevülettel verseket szavalni, valamint az sem várható, hogy valami nagyon-nagyon romantikus módon megkéri a kezét… Tőle már az is nagy szó, hogy legyőzve a benne lévő gátakat, a félénkséget, ki merte mondani ezt a pár szót: „Nagyon tetszel nekem, Bella”. Tim-nyelven, az ő világában ez már majdnem azt jelenti, hogy „Szeretlek, Bella!”

- Tudod, én ezt eddig csak egyszer mondtam… valakinek. Egy hónap múlva feleségül vettem, de néhány héttel később kiderült, hogy egészen másféle nő, más ember, mint hittem… Majdnem három évig tartott, míg megszabadultunk egymástól. Mert ő sem akart engem igazán, és én is hamar megutáltam… nem akartam addig várni, míg meggyűlölöm. Ez is éppen elég volt… Elváltunk, és azóta... azóta jó volt nekem így. De mostanában… szóval, sokat gondolok rád, Bella.

Ez aztán totális vallomás volt, értette meg Bella. Ennél többre aligha számíthat. Még pár hét, és Tim talán megérik arra a bizonyos szóra is, nagy nehezen kimondja majd egyszer, esetleg kétszer. De hát az a fontos, hogy érezze az ember, nem hogy úton-útfélen mondogassa: „szeretlek”, mint a nyálas hollywoodi filmekben.

A lány igazán meghatódott. A férfi kezére tette a kezét az asztalon, rámosolygott, és csak annyit mondott:

- Tarts ki mellettem, Tim. Még pár hét, és túl leszek a nehezén. Akkor majd… együtt leszünk.

Ezt vehette ígéretnek is a férfi, sőt biztosan annak vette. Bella pedig tudta, hogy vonzódik ehhez az emberhez. És hamarosan eljön az idő, amikor ezt be is tudja neki bizonyítani.

A következő tíz nap olyan eszeveszett forgásban telt el, hogy Bellának szinte megállni sem volt ideje. Sejtette, hogy ez csak az indulással járó zűrzavarok, és plusz munkák miatt van – ha minden a helyére rázódik és már simán, begyakorlottan megy majd, akkor fele ennyi terhet sem kell cipelnie.

De egyelőre még egyre-másra jöttek az újabb munkák. Sokszor a saját gyakorlatlansága, tapasztalathiánya miatt kellett valamit kétszer is elvégeznie. Időhatárok között futkosott, mint a laboratóriumi fehér egér a labirintusban. Eleinte nem merte másra bízni a reggeli nyitást, márpedig fél hétkor ki kellett nyitni, sebesen takarítani, közben feltölteni a gépeket kávéval, tejjel és minden mással, elrendezni az előző napról még maradt süteményeket, és amint megjön az első szállítókocsi a sütikkel, segíteni kirakni a pultokba. Hét óra nulla-nulla perckor pedig nyitás (Bellának ez a „nulla-nulla perces” időmeghatározás mindig Alysort juttatta az eszébe. Pedig igyekezett ritkán gondolni rá. Remélte, hogy az első kötelező ebéd után – amely nem a legjobban sikerült – nem kell vele többször találkoznia).

Csak akkor szusszanhatott, amikor leszaladt a reggeli csúcs, ez úgy fél tizenegy tájban történt. Akkor szétnézett, milyen hiányokat kell pótolni. Ha nagyon sok sütemény fogyott, pótrendelést adott telefonon az irodai titkárnőnek, aki aztán más boltokból is érkezett rendelések mellé tette ezt is, és csak utána telefonált a cukrászatokba. Michel három cukrászattal kötött szerződést, elővigyázatosságból. Egy üzlettel bármi történhet, hajnalban leég a műhely, például, és ha nincs egy vagy két másik cukrász, aki a leégett helyébe léphet nemcsak azon a napon, de már abban az órában, akkor aznap mind a tíz KAFFA sütemény nélkül marad… Ilyen meggondolásból kávéból is tartalékolt a garázs egy sarkában, steril körülmények között egy jól védett sátorban, tízegynéhány fajtából valamennyit, különböző méretű kiszerelésben. Ha valahol elfogyott, azonnal tudott vitetni egy kisebb mennyiséget, és ráért másnap vagy később rendelni a nagykereskedőtől.

Közben jöttek a déli órák, ilyenkor megint szaporodtak a vendégek, hogy délután kettő és négy, fél öt között szinte eltűnjenek. Ebben az időben tudtak alaposabban takarítani. A lányok úgy mondták: „a főnökasszony ráküldte őket a felmosórongyra”. Amit különben ő maga sem átallott a kezébe venni olykor. Közben elkészítette a másnapi rendeléseket, és vagy kiment a városba saját ügyeit intézni, vagy valami mással foglalkozott. Öt óra előtt öt perccel hívta a titkárságot és bediktálta a másnapi szükségleteket. Minden boltnak megvolt a maga öt perce, amikor ugyanezt tehette. A hívások így sohasem torlódtak egymásra.

Michel ezt jól kitalálta! Bella nemegyszer csak magában dicsérte a férfit. Egyik este – már

július elejét írták – jött Michel. Hetente legalább kétszer eljutott mindegyik kávézójába – szokása szerint főleg a napi munka végeztével, hat óra körül állított be. Amikor Bella a tizenkét órás munka után holtfáradtan indult volna haza. Michelen viszont nem látszott a fáradtság, pedig ő is hajtott.

- Szia!

- Szia, Bella drága! Hogy vagytok?

- Ha jól értettem, a kérdés a KAFFA itteni, teljes létszámú legénységére vonatkozott, akkor jól.

- És te külön, drága Bella?

- Óh, köszönöm a megtisztelő és kitüntető figyelmet, kedves főnök úr! Szerénységem is teljes erőbedobással szolgálja a hatalmas KAFFA-birodalmat és annak urait.

Michel jót nevetett, láthatóan elmúlott a fáradtsága. Meghívta a lányt egy kávéra – mi másra egy kávézóban? De ha már, akkor megadta a módját. Ragaszkodott hozzá, hogy kifizethesse az árát. „Hawaii kona” magokból kérte főzni a két adagot, és míg az egyik lány készítette neki, leült Bellával szemben. Nem voltak sokan, hétköznap késő délután volt, odakünn akkor ment le a nap, az esti csúcs még nem kezdődött el.

- Voltam Hawaiban a Kona Coffe Cultural Festival-on. Mindig novemberben tartják, és isteni mintákat lehet ott inni. Minden kereskedő kiállítja a magáét, mikroszkopikus adagokat főznek le, tényleg csak az íz kedvéért. Minden jobb nagykereskedelmi cég képviselteti magát. Azt mondják, a „kona” ideális egyensúlyt képez a „savas” és a „fahéjas” ízek között. Hawaii kávénak csak a Kona vidékén termett magvakat nevezhetik…

Bella szerette ezeket a részleteket hallgatni. Bár nem járt Ázsiában, ő is tudott volna mesélni a Jemen Matari kávéról, amelynek történetét már csak azért is ismernie kellett, hiszen Castorsnál, a „Napsugárban” ezt is tartottak. Ha erre gondolt, rögtön az orrában érezte a „mocha” illatát, aminek nevét később az európaiak mokkára változtatták. Nem tudták még akkor, hogy ez nem a kávéfajta, hanem annak a kikötőnek a neve, ahonnan a szállítmányok akkoriban Európa felé indultak. És amit ma már arabul Al Mukhának hívnak.

- Hogy van a kedves nagyi..? – érdeklődött Bella, látszólag kedvesen., De a férfi ismerte már őt annyira, hogy kiérezze a hangjában lapuló másik érzést is:

- Köszönöm, jól van. És nem árulok el titkot, ha közlöm: ő is megkérdezte ezt. Ugyanilyen éllel, mint te. „Nos, és hogy van a kedves üzlettársad, hogy is hívják?”

- Értem: én vagyok Isabella Hogyishívják.

- Egyelőre. Mert az a gyanúm, hogy megtanulja még a nevedet. Például akkor, ha gyakrabban láthatunk téged vendégül az Alysor-kastélyban.

Bella kutatóan nézett a férfi arcába:

- Ezt mégis hogyan képzeled? Mert később viszonylag civilizált módon beszélgettünk el a nagyanyáddal a testbeszédről, és más témákról, akkor már minden rendben van? Ő nem kedvelne meg. Nem kellenek ahhoz valamiféle para-képességek, hogy érezzem a belőle kisugárzó… finoman szólva… ellenállást. Ha nem éppen gyűlöletet.

- Túlzol, Isabella Deniz. A nagyi nem rossz ember. De tény, hogy az első találkozásotok nem volt túl szerencsés. Éppen ezért kellene többször odajönnöd.

Bella látta a férfi szemében a vágyat. Szokása szerint belevágott a közepébe:

- És ha egy-egy látogatásom a késő estébe nyúlik, udvariasan javasolod, hogy töltsem az éjszakát a kastélyban? Annak is egy általad igen jól ismert hálószobájában?

Michel méltó „ellenfélnek” bizonyult, ugyanis szemrebbenés nélkül helyeselt:

- Igen, ezt tervezem. Vágyom rád, Deniz kisasszony.

A lány teleszívta tüdejét, hogy jól visszavágjon, de akkor megszólalt a telefonja. A hang üzenetet jelzett. Megsemmisítő pillantást vetett a férfira és miközben táskájában kereste a készüléket, csak annyit mondott:

- Még jó, hogy őszinte vagy.

Michel ültében meghajolt a széken:

- Nem titkolom sem a jót, sem a rosszat.

A lány csak pár szót látott a képernyőn. Tim Cattaro küldte:

FELBUKKANT EGY MARCIA YORK. A KÖNYVTÁRBAN VÁRLAK.

Hirtelen olyan izgalom fogta el, hogy alig tudott uralkodni magán. Michel kérdőn nézett rá. A lány felhörpintette a kávé maradékát:

- Bocs, de olyan hírt kaptam, hogy… most el kell mennem.

- Egy „hawaii konát” nem lehet csak így leönteni, futtában! – méltatlankodott a férfi, de Bella már nem hallotta. Rohant ki a sétálóutcára. Az este akkor kezdődött, sokan jöttek szembe. Meleg szél borzolta a haját, látta, hogy csillagos lesz az éjszaka, sehol egy felhő. Itt nyugaton mozdulatlanul fénylik egy „csillag”: a Vénusz maga az állandóság, este elsőként jelenik meg, reggel utolsónak halványul el…

…Húsz perccel később valósággal beesett a könyvtárba. Tim munkatársai már ismerték Bellát, hát az egyik mutatta is, hol találja meg a fiatalembert. Tim előtt most nem voltak régi újságok, hanem csak egy képernyő, egy internetes újság aznapi száma, sőt, az utolsó órai kiadása. Kattogott a közelben egy nyomtató is.

Tim nagyon kedvesen mosolygott reá. Nem üdvözölték egymást semmiféle érintéssel, mert Bella izgatottsága és sietése ezt kizárta.

- Szia! Mit találtál? Megvan Marcia? Ez, vagy egy másik? Beszélhetnék vele?

- Hát az nehéz lesz – így a férfi – Merthogy ő nem egy ember.

- Hogy-hogy nem ember?
- Egy festmény.

Bella nagyon csalódott volt. Tim az arcába pillantott, és vigasztalóan mondta:

- Ne hidd, hogy valami ürüggyel idecsaltalak, mert látni akartalak. Az állításnak csak a második fele igaz, mert hát tényleg látni akartalak, ám ez permanens állapot. De ez a kép valóban nyomra vezethet bennünket.

- Mondj el róla mindent.

A férfi beleszimatolt a levegőbe:

- De jó kávéillatod van! No, szóval naponta kétszer megkérdeztem a különféle keresőprogramokat, tudnak-e valamit Marcia Yorkról. A szokásos semmitmondó dolgokon kívül eddig nem volt vele kapcsolatos új adat. De most felbukkant a név egy aukciós portálon. Ahol régi és új képeket bocsátanak eladásra.

- Tudom, mi az aukció… Hadd lássam!

Már látta is. Később megkapta kinyomtatva. A „Red River Aukciós Ház” ajánlatai között szerepelt, alig egy órája tették fel. Bella ugyan nem értette, miért kell egy hazai aukciós háznak angol név, de a szeme máris továbbsiklott.

„Ismeretlen festő műve, valószínűleg a tizenkilencedik század végéről. „Marcia York”. Fiatal nő portréja. Kikiáltási ár: 500 euro.”

Tim rákattintott a névre. Előugrott a festmény, egy pillanattal később betöltötte az egész monitort. Bella szíve majd’ kiugrott, amikor megpillantotta. Csakugyan portré volt, mellkép, sötétvörös háttér előtt ragyogott a világos arc. Az ismeretlen „Marcia” dominálta a képet, szembenézett a képet figyelővel, magához vonzotta a tekinteteket. Tim is elbűvölten nézte. Csak később kezdett neki kényelmetlen lenni a dolog. Valami nyugtalanította, de nem tudta, micsoda. Ugyanígy volt ezzel Bella is. Nézte a képet. Ismerősnek tűnt az arc, de csak egy-egy pillanatra vagy egy részlete, ám a következő pillanatban már az sem, és ez sem – mintha teljesen idegen lett volna. Hogyha figyelmesen és kitartóan nézte, akkor megint felbukkant valami részlet, ami fölkavarta. Érezte, hogy ha a részletek nem is állnak össze, van valami „Marcia” tekintetében, ami… Tim mondta ki:

- Hasonlít rád.

Bella még nem merte ezt kimondani. De percről percre erősödött benne a meggyőződés. Nagyon lassan nyitotta a száját, megfontoltság és izgalom keveredtek benne szokatlanul:

- Nekem… is van egy olyan érzésem. Talán a szeme.

- Az övé is kék, és az arccsontjai, meg az álla... tényleg rád emlékeztet.

- Ő lenne… az anyám?

Kimondta, de a gondolat nem élt sokáig. Tim, a józan, racionális Tim minden hátsó szándék nélkül rögtön megölte a szép gondolatot:

- Olvastad, a szakértők szerint a tizenkilencedik század végén festették. Talán a dédnagymamád lehetett... volna.

A férfi megjegyzése lehozta Bellát a földre, de a lelke azért továbbra is magasan szárnyalt.

Nézte a képet, nem tudta levenni róla a szemét. Addigra Tim kinyomtatta színesben magát a portrét is, meg minden adatot az aukciós házról.

Ez a gondoskodás levette a lányt a lábáról. Meg talán az a kép is hatott rá. Hálásan mosolygott a férfira és fátyolos hangon megjegyezte:

- Köszönöm az élményt. És a reményt. Holnap elmegyek hozzájuk és megtudom, honnan szerezték a képet, ki adta be az aukcióra. Most pedig, vigyél haza, Tim Cattaro.

A vágy fellobbant benne, és nagyon erős volt. A férfi megérezte ezt. A vadász megérzi, ha közelben jár a zsákmány. És az érző lélek is reagál egy másik érző lélekre. A férfi magához ölelte a lányt ott a könyvespolcok között, és halkan kérdezte:

- Hová haza? Hozzád, vagy hozzám?

Bella halkan súgta a férfi fülébe:

- Ahová akarod.

Bella nem sokat érzékelt az idegen lakásból.

Már amikor beültek a férfi kocsijába, furcsa félálom-szerű állapotba zuhant. Egyszerre volt neki jó és közömbös mindaz, ami ezek után bekövetkezhet. Még soha nem érezte ennyire, hogy szüksége van egy férfira, és nem merte kimondani még önmagának sem, hogy a férfi most elsősorban az ágyban kell neki. A szex, a szex kell – dübörgött benne. Ugyanakkor valahol a lelke mélyén először csodálkozott magán, majd egy kicsit szégyellte is, hogy ennyire előtérbe tolakodott a szex. Hogy ezt az imént – ha nem is szavakkal – de kimondta, kimutatta Timnek. Ám most olyan lelkiállapotba került, hogy ezen is túltette magát hamar. Zsongító volt ez az utazás, amely, talán ha tíz percig tartott. Nem volt most időérzéke, egyáltalán eszébe sem jutott, hogy létezik idő. Nem volt fontos, tehát nem volt.

Tim mintha sejtette volna, milyen állapot ez, gyengéden bánt vele. Szinte észrevétlenül, kis mozdulatokkal, szuggesztív félszavakkal segítette be a házba, a liftbe, aztán a lakásba, segített levetkőzni – persze mindketten tudták, hogy ez a vetkőzés mit jelent. Egyre vadabbul csinálták, már csak a vágy űzte-hajtotta mindkettejüket.

Aztán nem volt több hely a konvenciókra, az udvariaskodásra, de a társadalom játékszabályaira sem. Most csak ők ketten voltak, a világ többi részét kizárták ebből a körből, amely amúgy is egyre szűkebb lett.

Azután tényleg ketten maradtak, ami fő: egymás számára. Csak a másik létezett, és a kéj, amit majd adni fog, adni tud. Adni akar. Homályba süllyedtek, ahogyan köröskörül minden másnak is nyoma veszett. Már csak egymás szemét, arcát látták. Míg le nem vetkőztek. Azután a férfi terelte a lányt. Nem gyújtott fényt. Nyitva volt az ablak, odakünn a nyárközép fülledt forrósága és ereje tombolt éjszaka is.

És ők is tomboltak. Bőr tapadt bőrhöz, mohó ujjak kerestek célpontokat, és meg is találták őket rendre. Előbb a férfi magasodott a lány fölé, boldogsága szinte tüzelt, és ez felajzotta a nőt is. Ha Tim ennyire örül neki – érezte Bella – akkor ez számára most a nagy beteljesülés. De nem egyszeri öröm lehet, nem csak. Akarom..! – kiáltotta valami a lányban. Még jószerével alig ismerte a férfi testét, mégis azt kiáltotta benne valami, hogy máskor is kell majd neki Tim. Nagyon kell.

Ha tud most beszélni, ezt mondta volna a férfi is. De benne rekedtek a szavak. Az örömhullámok egymás után el-elborították. Olyan nagyszerű dolog volt a tudat, hogy bárhol és bármikor megérintheti a lányt, akit szeret. Ha kimondta, ha nem mondta ki, de ez az érzés is uralta és ezért százszor jobban élvezhette most, ami történik.

Aztán a lány kerekedett felül. Tim boldogan adta meg magát – ha ez küzdelem volt… A hátára fordult, és a hasán érezte, hogyan csiklandozza őt a lány haja.

Nem tagadtak meg egymástól semmit. Elég volt figyelni a másikra, mit szeretne..? Szavak nélkül irányították egymást. Amikor a férfi keze talált rá az ágyék selymes kis erdejére, akkor Bella kéjes sóhajtásai, majd apró sikoltásai irányították a pajkos ujjakat, hogy végül egyikük vigye végbe a csodát. És Tim több csodát is lett – hol a szájával, hol az ujjaival, hol végül is úgy, ahogyan azt ezer évek óta teszik. Azon az éjszakán hát Bella háromszor jutott el a csúcsra, és minden alkalommal átélte a „kis halált”. Olyan erős volt a kéj, hogy örömét belesikoltotta az éjszakába, talán többen felbolydultak a házban, vagy még messzebb is. Timnek több jutott – hiszen ahányszor sikerült Bellát felvinnie a csúcsra, annyiszor fogta el őt is egy kellemes érzés. Férfiként értékelte és élte át Bella örömét, pláne a másodikat, és a harmadikat!

Később, amikor egy nagy pihenő után a férfi visszajött a fürdőszobából, és megadóan leheveredett a lány mellé, Bella tele volt hálás örömmel, és még ott zsibongott benne a kéj. De tudta azt is, hogy ő többet már nem tud elviselni. Egyszerűen telítődött: ha Tim csak hozzáért bárhol, mintha áram rázta volna meg, jó is volt, meg már kibírhatatlan. Szinte felrobbant ilyenkor, látni vélte az elektromos-kékes szikrákat a bőre és a férfi ujjbegyei között.

Viszont adni, adni akart neki: visszaadni legalább egy kicsi részét annak, amit eddig kapott tőle. A világban most is csak ők ketten voltak. Fülükbe nem hatolt nesz, szemükbe fény, nem is éreztek mást, még az ágyat se, amelyen feküdtek. A takarót már rég a padlóra rúgták, hisz nem volt rá szükség – hol az egyik, hol a másik volt a takaró a társa számára. De különben is, a forróság bennük volt, ők ontották, mint két kis mini-Nap, emberformájú tűzgömbök. Csak egymás számára léteztek, tartogatták erejüket, melegségüket.

Akkor a férfi volt kénytelen megadni és átadni magát. Most Bella kezdeményezett, olyan merészen, mint talán még soha életében. Azok a férfiak, akikkel eddig töltött rövidebb-hosszabb időt, soha nem érdemeltek ennyit, és tőle nem is kaptak ennyit. De most más volt a helyzet.

Valahol a lelke még öntudatlan mélyén ő is érezte, hogy megszerette Timet. Nem volt ez – talán még nem volt – kirobbanó és mindent elsöprő szerelem. Nem egy vihar gyorsaságával csapott le a lányra. Inkább lassan jött, lopakodott, befészkelte magát, ahová kell – és ott is maradt. Még nem igazán érezte, de a lelke már megsúgta, hogy neki egy ilyen ember kell. Aki nappal nyugodt, akire támaszkodhat, mert életük oszlopa lehet. De aztán éjjel oroszlánná változik, az ágy oroszlánja lesz, az éjszaka és a szex ura…

És akinek most a lány, mint egy istennek, alázattal adózott.

Az ösztöne diktálta, mit tegyen, hogy a férfi minél több örömöt kapjon. Érezve a férfi testéből áradó forróságot, érzékelte azt is, amit eddig sohasem: hogy a másik mennyire vágyik őrá, tőle és csak tőle várja a kéjt. Mert így ez a kéj ezerszer többet ér más hasonlóknál – azok nem lehetnek ilyenek!

Érezte, tudta, mikor közeledik már a férfi az újabb csúcshoz. Akkor lassított, hagyta, hogy hosszabbra nyúljon az az érzés, amely egyszerre volt nagyon jó, és mivel várni kellett rá, egy kicsit fájdalmasan szép is... Hogy aztán egyszer csak ne várassa már tovább, ne késleltesse azt, amit úgysem lehet késleltetni.

Most a férfi üvöltése szállt az égbe. Akik a környéken még nem aludtak, és ismerték ezt a hangot, ha férfiak voltak, elégedetten állapították meg: valamelyikük megkapta, amit akart. Talán a legtöbbet, mit kaphatott. A nők, ha szintén értették, miről van szó, talán csak irigykedve sóhajtottak. Akinek azon az éjszakán nem jutott szex, de a sok száz nyitott ablak valamelyike mögött feküdt éberen, biztosan arra gondolt: ennek így kell lennie. Most az az ismeretlen járt jól, előtte vagy utána a partnere is boldog lehetett. Talán hozzátette gondolatban: holnap vagy holnapután meg rám kerülhet a sor..?

Egyikük sem vette észre, mikor aludt el. Hiszen nem volt különbség álom és valóság, éber állapot és alvás között. Az álom úgy jött el, akár egy tolvaj – bár nem vitt, hozott. Az egyik kéjes állapotból átvitte őket egy másik, ugyanolyan állapotba, ahol épp oly kevéssé tudtak magukról és a világról…

Majd eljött a reggel.

Amikor Bella kinyitotta a szemét, az első pillanatban nem tudta, hol van. De egyetlen másodperc alatt eszébe jutott minden. Tudta már, hogy mi történt, és nem sajnálta. Csak amikor az órát is meglátta az ágy mellett, egy éjjeliszekrényen, akkor ugrott egy nagyot. Sebesen rohant ki a fürdőszobába, aztán kapkodva kereste a ruháit. Akár a filmekben: a lakás és főleg a hálószoba különböző sarkaiban találta meg őket. Így aztán az öltözéssel is időt veszített. Tim felébredt a nagy jövés-menésre, félig kábultan nézte a lányt. De szemében még ott ült a tegnapi, az éjszakai öröm, és ettől a lány is boldog lett. Tim tényleg igazán szereti őt.

- Nekem munkába kell mennem! – súgta – Az első közös reggelinket majd a második vagy a harmadik közös... no, szóval tudod, mi után, fogyasztjuk majd el. Félóra múlva nyitnom kell a kávézót!

- A többiek utánad érnek oda?

- Némelyik előbb, de megszokták, hogy én vagyok az első, aki bemegy, a heti zárkódot csak én tudom. Nélkülem nem jutnak be sem ők, sem a szállítók, nem is szólva az első vendégekről… Szia!

- Majd hívlak! – kiáltotta utána Tim az ágy szélén ülve, meztelenül. Ő sem így képzelte el az első reggelüket, ez rá volt írva. De ha eszébe jutott, mi minden, és hogyan történt az éjjel, akkor a férfi arcára kiült a ragyogó öröm.

Délben Bella hosszabb ebédszünetet tartott, mint máskor.

Megkereste azt a galériát, ahol a „Marcia York”-ot hamarosan aukcióra bocsátják. Valami azt súgta, vigye magával az összes dokumentációt, ami anyja halálára vonatkozott. Főleg azért, mert nem merte a kávézóban hagyni. Nem ismerte még a munkatársait, és különben is, gyakran jöttek oda dolgozni még újabbak, kisegíteni, helyettesíteni a távollévőket. Ezek a „pendlizők”, ahogyan Michel Zoomer nevezte őket, nagyon rugalmasak voltak, de seholsem melegedhettek meg, mert szinte naponta máshová küldték őket.

A KAFFA különben elég jól ment. Ahhoz képest, hogy csak pár hete indultak és a reklámozásra Michelnek nem sok pénze maradt, szépen gyarapodott a közönség. Michel már arról beszélt, hogy keresni kell a tizenegyedik és a tizenkettedik üzlet helyét…

A galéria felé menet gondolkozott el Bella az anyján… A nőn, akinek a valódi nevét sem tudta. De ahányszor mostanában kimondta a „Marcia” nevet, mindig eléje ugrott valahonnan a semmiből. Bella akár nyitott szemmel is egy, a vasúti síneken fekvő szétmarcangolt, véres testet látott. Anyjának nem volt arca. Hogy legyen arca is, neve is – hát azért nyomozott most. Ha kell, akkor egy műkereskedésben is, bár erre napokkal korábban egyáltalán nem számított.

A város egyik legjobb helyén, a történelmi negyedben, az óváros középkori főteréről nyíló széles mellékutcában üzemelt a galéria – igazából nem messze a kávézótól, ahol Bella dolgozott. A kis séta jót tett neki. Ma felhős volt az ég, de a nyári meleg ott lapult a falak között, benne ült az árnyékokban is. Ahogyan Bella testében ült még a kéj, amit éjszaka átélhetett.

Egy savanyúképű nő fogadta. Valamiért igen rossz volt a kedve. Miután felfogta: Bella egy aukcióra jelölt kép tulajdonosa felől érdeklődik, a galéria tulajdonosához irányította „aki az ön szerencséjére éppen itt tartózkodik, odavezetem hozzá”. Egy hátsó kis irodahelyiségben ülő, rövidre nyírt fehér – mert ősz – szakállat és hajat viselő rokonszenves férfi nyugtalanul tekintett fel. A szemében szomorúság ült. Homlokára tolta a szemüvegét.

- Jó napot, kisasszony – mormolta tétován. Bella a maga huszonkét évével, fiatalos lendületével, vagy talán az éjszaka kapott örömmel és izzással a testében és tudatában, rámosolygott:

- Itt mindenki szomorú..? A hölgy is, meg ön is? Hát mi történt?

A férfi szemében egy pillanatra felvillant egy mosoly ígérete, amely aztán mégsem jelent meg az arcán. De a lány nem erősködött:

- Ez az önök dolga, rendben van, én meg előadom, miért jöttem. Láttam, aukcióra hirdetnek egy tizenkilencedik századi női portrét.

- Igen, a „Marciát”. Nem túl értékes darab… Ezért is indítjuk csak ötszáz euróról. Ön megvenné? Most már kénytelen lesz megvárni az aukciót, kedves kisasszony, hiszen minden vevőnek egyenlő esélyeket kell adnunk.

- A kép is érdekel, és bár nincs sok pénzem, azért eljövök majd a licitálásra. De engem elsősorban az érdekel, honnan származik a kép? Ki hozta ide, ki akarja eladni?

- Ezt sajnos nem közölhetem önnel, hm… kisasszony.

- Isabella Deniz vagyok, a „Kaffa” kávézókat üzemeltető cégnél a tulajdonos egyik üzlettársa.

- Örvendek, Max Wester a nevem. Szóval az ügyfeleink bizalmát nem játszhatjuk el.

- Értem és méltányolom, Wester úr. Nekem meg van egy történetem, adjon két percet, hogy elmondjam, és akkor megérti, miért olyan fontos nekem ez a dolog… – végig Wester szemébe nézett, hadd lássa: őszintén szól, minden szava, de még a gondolatai is igazak. És tényleg nagyon röviden adta elő. A végén előkapta a papírjait is. A genetikai kutatóintézet fejléces szakvéleménye láthatóan nagy hatást gyakorolt a férfira. Kis habozás után annyit mondott:

- Egyet tehetek, bár lehet, hogy az ügyfelem ezt sem veszi majd jó néven. Felhívom, és megkérdezem, elárulhatom-e a kilétét.

- Ezt is nagyon megköszönöm. Addig odakünn leszek – ígérte, és tényleg így tett: körbe járta a kiállítóteret. A modern festmények legtöbbje nem tetszett neki. De azért látott ott néhányat, amelyet szívesen felakasztott volna a szobája falára. Akkor jutott eszébe: először is nincs olyan fala, hisz nincs saját lakása. Másodszor, ha együtt él majd Timmel, akkor tudnia kell – és alkalmazkodni is hozzá – hogy neki vajon milyen az ízlése, miféle művészetet pártol? Vagy egyenesen mit szeret, mi az, amit utál, el nem tud viselni..? Igaz, most még nem biztos az együttélés, de Bella optimistán tekintett a jövőbe. Bizonyára sokat jelent az, hogy ő ennyire vonzódik Timhez, aki meg őt nagyon szereti. Igaz, most eszébe jutott Michel is, és ekkor egy kicsit megingott. Michel bármikor hajlandó lenne lefeküdni vele, ennek ezer jele van, amit egy nő rögtön észrevesz. De azt is tudta Bella, már így huszonkét évesen is, hogy Michel nem férjnek való típus. Biztosan remek szerető, de az nem elég. Persze vannak nők, akik ennyivel is beérik, sőt ezzel is nagyon elégedettek.

Közben fél füllel hallotta, hogy a szomorú nő lefolytat több telefonbeszélgetést. Lehettek a galériának tartozásai, mert sorban csöngött a telefon, számlákat kellett volna kifizetni, azokat reklamálták – és a nő mindenkinek azt mondta: most nincs pénz. Az önkéntelenül is hallgatózó Bellának kis túlzással úgy tűnhetett egy idő után, hogy a városban vagy száz cégnek tartozik már a galéria. Lehet, hogy az áramot kikapcsolják? A nő kétségbeesetten hajtogatta: a jövő héten lesz egy nagy aukciójuk, annak bevételéből kifizetik a számlát. Haladékot kért, és a beszélgetésekből úgy tűnt, ha nehezen is, de megkapta.

Akkor jött ki Wester és a tekintetével kereste a lányt. A nő rögtön odasúgta neki: Villanyszámla..! – és diadalmasan feltartotta a hüvelykujját, jelezve, hogy rendben lesz. Megkapták a haladékot! „Vagy az alkalmazottja, vagy a szeretője, végső esetben a felesége” – szaladt át Bella fején – „Mindenesetre nagyon szép tőle, hogy így küzd a galériáért, a munkahelyéért.”

- Beszéltem a tulajdonossal, és említettem neki az ön... hogy is mondjam csak… nem mindennapi történetét. Az illető úr kis habozás után úgy döntött, mielőtt elmondja, szeretne önnel beszélni. Felírtam a nevét és a címét. Mikor megy hozzá?

- Ha nem lakik messze, akkor… most – lehelte a lány. Kiszáradt a szája az izgalomtól. Lehet, még ma megtudja, ki volt az anyja? Vagy a sors megint tévútra vezeti? Esetleg felvillant a távolban egy reménysugarat? Egy fáklya fellobban az alagútban, hogy aztán ismét kialudjon?

- Roland Rayton, ismert műgyűjtő. Tíz perc alatt odaér még gyalog is. Viszontlátásra az aukción, kisasszony.

És tényleg odaért. A Monteverdi-utca a főtér másik oldalán volt, csöndes, előkelő hely: néhány tekintélyes méretű városi villa állt itt. Az épület és a kovácsoltvas kerítés között kicsi előkert volt, de az nagyon gondozott.

Valaki figyelhette a közeledését, mert mielőtt a keze a kapucsengő gombjához ért, az elektromos zár diszkrét berregéssel már nyitott is. Odabent egy fiatal szobalány fogadta. Mintha egy száz évvel korábban játszódó filmbe csöppent volna Bella, ahol még a tárgyak is régiek voltak. De nem kellékek, megvolt a funkciójuk, használták őket, ide illettek. Látszott, hogy gondosan és stílus alapján válogattak össze mindent. A szobalány pedig bóbitát viselt a hajában, és makulátlanul tiszta kötényt kötött maga elé:

- Deniz kisasszony..? Rayton úr a földszinti szalonban várja, kérem, kövessen.

Szóval akkor van emeleti szalon is, futott át a lány fején. Olyan előkelő volt itt minden – a levegőben bútortisztító illata úszott, a lány bizonyára ezzel foglalkozott, míg nem kapott más utasítást. Most egy folyosón mentek, a falakon mindenütt képek lógtak, főleg naplementék, meg téli, havas tájak. Aztán a lány ajtót nyitott a vendég előtt, majd csukta utána – és Bella többé nem látta a szobalányt.

Rayton magas volt, sovány, mondhatni szikár. Nem csattant ki az egészségtől, de nem is látszott betegesnek. Hatvan körüli férfi volt, aki figyelmesen nézte most a jövevényt. Kicsit rekedten szólalt meg, és Bella érezte, hogy ez az ember mindent komolyan vesz, ami történik körülötte a világban, vagy csak azt, ami őt is érinti?

- Üdvözlöm, kisasszony. Wester úr nagyjából elmondta a történetét… De önnek ez biztosan sokkal jobban fog menni. Előtte viszont egy kérdés: mit kér inni?

Bella semmit sem kért, inkább azonnal a tárgyra tért. Elmondta az egész „sztorit”, kínosan ügyelve, hogy az ügy ne látszódjon valamiféle alamizsnakérésnek. Amint végzett, gyorsan hozzá is tette:

- Kérem, uram, én csak egy információért jöttem. Mert abban reménykedem – lehet persze, tévedek – hogy akié a kép, az tud valamit egy másik, a kép keletkezése után száz évvel élt Marcia Yorkról.

- Aki talán az ön édesanyja – bólintott a férfi. A kis asztalon egy nagy és talán kicsit poros könyv feküdt. Egy polcról vehette le, nemrégen. De még nem nyitotta ki, hogy megnézze. Ehelyett hátradőlt:

- Tisztítanom kell a gyűjteményemet. Hatvanegy éves vagyok, hát a legfőbb ideje. Majdnem negyven éve vásárolom a festményeket, és főleg az elején megvettem mindent, ami tetszett, Az apám sok pénzt hagyott rám, én meg eleinte úgy viselkedtem, mint a kis kölyök a játékboltban: ez kell, meg az kell, no meg persze amaz is… – legyintett. Úgy beszélt egykori önmagáról, mint egy felelőtlen és telhetetlen ifjúról, és lehet, tényleg ilyen volt akkor – Most már az az álmom, hogy egy teljesen „tiszta”gyűjteményt hagyok az utókorra, méghozzá egy külön múzeumot rendeztek be, helyesebben képtárat, amelyben csak az én festményeimet fogják mutogatni. A kedvenceim mindig is a tájképek voltak, ezért végül is egy tájképmúzeumra gondoltam. Ebbe a koncepcióba nem illenek bele a portrék, ezért most minden aukción túladok pár régi, vagy nem túl régi arcképen.

Bella hallgatása ekkor eszébe juttatta a férfinak, hogy miért is jött a lány, mire vár. Felsóhajtott, és maga elé húzta azt a régi, poros könyvet:

- Azt hiszem, ennyi idő után már nem etikátlan kiadni az egykori eladó nevét. Lehet, meg is halt közben? Több mint húsz éve történt, ezért itt kell lennie valahol… – keresgélt a könyvben. Bella sejtette, egyfajta vételi napló ez, ahová a férfi feljegyezte, melyik képét mikor, kitől vásárolta. Lehet, hogy szerződések, számlák is vannak erről valahol? Bizonyosan. Rayton úr nem úgy nézett ki, mint aki lopott képeket vesz tolvajoktól, aztán suttyomban kéz alatt elpasszolja őket. Bella erről eddig csak ilyesmiket olvasott, azt is főleg az újságok bűnügyi rovataiban.

- Itt van – állt meg a lapozásban a férfi, mondta a pontos dátumot, és olvasta tovább: „Marcia York arcképe”, nyolcvanszor hatvanöt, álló formátum, az ára… Hát igen, akkor még nem volt euro. Az eladó neve… – felpillantott a lányra, úgy mondta: – …régi ismerősöm, sok képet adott el akkortájt, meg később is. A neve Alysor Zoomer.

Bella összerándult, mint akit hasba vágtak. Rayton szerencsére nem vette észre, mert könyvének ugyanazon az oldalán talált még más bejegyzéseket is:

- Nicsak! Akkoriban vettem tőle négy másik képet is. Ezekre nem emlékszem, lehet, hogy később továbbadtam őket?

Bella összeszedte magát. Rayton most ránézett:

- Jól van? Olyan sápadtnak látszik. Ismeri Alysor Zoomert?

Bella bólintott, hirtelen eszébe jutott, nem árt, ha Rayton tudja, ő is mozog ilyen körökben. Ugyanakkor nem lenne jó, ha értesítené Alysort erről, ami itt ma történt.

- Igen, a múlt héten jártam nála. Az unokájával, és rajta keresztül Zoomer asszonnyal is üzleti kapcsolatba kerültem. Együtt ebédeltünk. De kérem, ne értesítse őt arról, hogy nyomoztam az arckép után.

- Á, vagy tizenöt éve megszakadt minden kapcsolatunk. Azt hiszem, addigra eladta a képeit. Pénzre volt szüksége, és én segítettem. A festmény jó befektetés, nem próbálja meg?

Nem tréfának szánta a kérdést, látszott rajta. Rayton nem az a viccelődős fajta, fogta fel a lány. A fejét rázta:

- Most ebben az üzletben vagyok érdekelt. Ha egyszer a sétálóutca elején jár, kérem, nézzen be egy különleges, extra kávéra, szeretném vendégül látni önt, Rayton úr.

Majd hirtelen ötlettel folytatta:

- Ám ha önnek vannak befektetési szándékai…

- Vannak bizony.

- …akkor miért nem fektet be egy műkereskedésbe? Hiszen ott olyasmivel foglalkozna, amihez ért. Itt van például a Wester-féle galéria. Elárulok önnek egy titkot: rosszul megy ott a bolt. Ha ön beszállna, nem kis pénzzel, plusz az eladásra szánt képeivel, akkor még ezekben a válságos időkben is fellendíthetné az üzletet. Mindenki jól járna… Bocsánat, hogy belekontárkodom olyasmibe, amihez nem értek.

Rayton eltöprengett:

- Azt mondja, rosszul megy nekik? Honnan tudja, ha maga kívülálló?

Elmondta hát, mit tapasztalt a galériában várakozva, amíg Rayton engedélyére várt. Nem volt nehéz dolga: egyszerű volt következtetni abból, amit az a nő mondott a telefonba. Rayton csak annyit válaszolt, gondolkozik a dolgon. Kézfogással búcsúztak, és Bellának volt egy olyan érzése, hogy az öreg gyűjtő most már nem annyira közömbösen tekint rá.

Amikor visszaért a KAFFÁ-ba, kiderült, hogy bedöglött az egyik főző, telefonálnia kellett a céggel szerződött szerelőnek, induljon azonnal. A szállítók elfelejtették lerakni az egyik küldeményt, csak három másik félét hagytak a raktárban – utánuk telefonált, hogy akárhol is vannak, indulás vissza, mert arra az anyagra is szükségük van, máris! Egyszóval pörögve teltek az órák. Igazából csak akkor tudott ismét a képre gondolni, amikor a délután közepén, három óra és fél négy között, egy kicsit lanyhult a forgalom – odakünn tűzött a nap, kevesen jártak most a sétálóutcán.

Szóval a festmény Alysoré volt! De már nagyon régen, huszonvalahány évvel előbb eladta. Ha őt kérdezné meg, vajon mit mondana? Hogy az ősei vették nyolcvan évvel korábban, és fogalma sincs, kitől? Ezen a nyomon nehéz elindulni.

Csak azt nem értette Bella, hogyan fonódhattak így össze a dolgok? Abban biztos volt, hogy Michel és az ő találkozását senki sem tervezte vagy szervezte meg. A férfi azért járta körbe a város kávézóit, hogy kiszemelje a KAFFA majdani személyzetét. Vagy ötven kávézóban járhatott, és ahol nem látott a pincérnők között rátermettet, megfelelőt, onnan hamarosan el is ment. A „Napsugárban” is az döntötte el a dolgot, hogy elkezdtek beszélgetni, és Michel számára kiderült: Bella nagyon ért a kávékhoz.

De Alysor felbukkanása Marcia York portréja mögött mindent összezavart Bellában. Nem értett semmit. Ezért úgy határozott, hogy nagy merészen belevág a dologba. Valamit ki kell deríteni! Csak éppen nem tudta, hogyan fogjon hozzá.

Ám ezt is feledte, amikor Tim felhívta:

- Szia, drágaságom. Ma este nálad vagy nálam..?

Kísértések

Amikor Bella felébredt, még éppen csak hajnalodott. Az égbolt szürkesége most kezdett átmenni halványkékbe. Ezt a nyitott ablakon át látta, ha oldalra fordította a fejét. Talán négy óra lehetett? De ezzel nem törődött.

A másik oldalán Tim szuszogott. Volt valami kisgyermeki ebben a szuszogásban, úgy feküdt a lány mellett, hogy még így, álmában is jelezte a testtartásával a bizalmat. „Melletted még elaludni is csodálatos”, suttogta valamikor éjszaka, órákkal ezelőtt. Amikor már annyi kéj gyűlt beléjük, és annyi kéjen voltak túl, hogy már sem testileg, sem a lelkükkel nem bírták volna folytatni. Egymással is telítődtek, Timben oly sok volt Bellából és fordítva, hogy jól esett lepihenni. Egymás mellé feküdtek, még volt egy-két simogatás, cirógatás, pár kedves szó. De a fáradtság lerohanta őket. Tényleg jó volt a másik mellett feküdni is, erejüket vesztetten, de boldogan.

Amikor Bella felébredt, mindez egyszerre eszébe jutott. Jó volt a tudat, hogy Timmel tölthette az éjszakát. De az élet, mint egy nagy, fenyegető szem, nézett be az ablakon. A problémák, mint veszélyes óriások grasszáltak kint a városban, a lánynak úgy rémlett, hallja is, ahogyan döngenek a lépteik, beleremegnek a falak.

Különösen az egyik nőtt fel naggyá, égbetörővé. És bár Bella most a legszívesebben visszaaludt volna, nem tudott már szabadulni tőle. Rá kellett gondolnia.

Lehet, hogy ismeretlen nevű anyja a Zoomer-családnál szolgált? Az Alysor-kastélyban dolgozott? Lehet, hogy szobalány volt, és Alysor férje ejtette teherbe..? Ez a lehetőség arra késztette a lányt, hogy felüljön az ágyon. Meztelen hátára csapott a hajnali hűs levegő, magára tekerte hát a takaróját, és a falhoz támaszkodott. Innen most látta a többi háztető felső szélét, néhány kéményt. Meg a távoli kék hegyeket – olyan halványak voltak ebben a még csak alig-hajnalban, hogy szinte álomnak tűntek.

Ha az anyja tényleg a kastélyban dolgozott, és Alysor férje, az öreg Zoomer összeszűrte vele a levet, akkor bizony lehetséges, hogy a fiatal nő terhes lett! Amikor Alysor rájött, kidobta a lányt. Ki tudja, hány hónapig tudta titkolni az állapotát? Aztán, valamennyi kis megtakarított pénzéből éldegélt valahol egy panzióban? Egy anyaotthonban? És miután megszülte a gyereket, kiment Lathamba, hogy valahogy bejusson a kastélyba, vagy megvárja, míg a férfi kijön, és akkor elújságolja neki, hogy lánya született?

„De ha ez így lett volna, én is Zoomer lennék, félig!” – mondta benne egy hang – és ő nem akart rá hallgatni. Hiszen az égvilágon semmi bizonyíték nincs erre az egész sztorira. Csak annyi, hogy az anyja a Latham-Boville közti vasútvonalon veszítette életét, úgymond vasúti balesetben…

Vadabb változatok is megfordultak a fejében, nyilván a tévében látott maffia-filmek hatására. Lehet, hogy az egésznek semmi köze az Alysor-kastélyhoz? Az anyja egy maffiózónak a szeretője volt, és vagy a szerető, vagy más dobatta ki őt a vonatból? Ezt hamar elhessegette.

Volt itt valami, ami az anyját mégis a kastélyhoz kötötte: Marcia York. Ha az anyjának semmi köze sem lett volna a kastélyhoz, akkor honnan vette volna ezt a nevet? Ilyen nevű család – Tim állapította meg – az utóbbi pár száz évben biztosan nem élt a környéken. Ezért nem lehet tudni, voltaképpen kit ábrázol az a portré. Alighanem olyan valakit, még vagy százhúsz évvel korábbról, aki azt kérte a festőtől, hogy ezt a nevet, ezt a címet adja a portrénak. Talán kitalált név lehetett ez a tizenkilencedik század végén? Vagy maga a lefestett fiatal nő, esetleg a festő találta ki, a megfestett lány valódi neve helyett? Viszont nem kétséges, hogy majdnem száz évvel később valaki ezt a nevet választotta magának, amikor a kórházban, a szülészeten nem akarta megadni a valódi nevét.

„Az anyámnak tehát látnia kellett a képet. Máshonnan nem juthatott tudomására a „Marcia York” név…”

De itt aztán meg is akadt. Nem volt semmi támpontja. Hosszan töprengett, mit tegyen, és oda lyukadt ki, hogy csak egyetlen ember van, aki segíthet neki. De az is csak úgy, ha nem fogja tudni, miről van szó. Sőt, később egy még merészebb változat is eszébe jutott, amitől szinte maga is megijedt. Mégis úgy döntött, hogy ezt is meg kell próbálnia, ha célhoz akar érni.

Michel a telefonban kellemesen meglepődött:

- Nocsak, jól hallok? Maga a híres KAFFA kisasszony, cégünk élő reklámja, arca és esze egy személyben, óhajt találkozni velem?

- Csak semmi túlzás, Mister Kaffa! Ön a cég atyja, kitalálója, megteremtője, vagyis maga a Teremtő..!

- És még te mondod, hogy „semmi túlzás..”? Mikor és hol parancsolod?

- Ígérem, nem lesz szó hivatalos, azaz KAFFA-ügyekről.

- Remélem is! Én is úgy tervezem, hogy egészen másról lesz szó… – a hangja nem hagyott kétséget afelől, hogy mire gondol. Ekkor Bella ismét érezte, hogy valamiért nem engedhet Michelnek, legalábbis a férfi ne reménykedjen abban, hogy meghódíthatja Bellát. Vagy éppen ellenkezőleg, reménykedjen csak..? A lány egy kicsit rosszul érezte magát. Hiszen egy cél érdekében teszi, amit tesz, ezért fog kacérkodni Michellel. Miközben egyre inkább úgy érezte, hogy Timet szereti. Tim igazán nem érdemelné meg, hogy megcsalja. Ráadásul két nappal azután, hogy egymásra találtak…

- Vacsorázhatnánk együtt, akár itt, akár Lathamban – sugallta a lány. A világért sem mondta volna ki elsőnek a kastély szót. De Michel, mint általában a hódításhoz szokott férfiak, rögtön megérezte a lehetőséget. Ő sem mondta ki, de éreztette, hogy az este programjához ez is hozzátartozik majd...

- Este hétkor várlak a Latham-i vasútállomáson. Már ha ennyire ragaszkodsz ahhoz, hogy ne vigyelek ki oda kocsival.

- Ott leszek – ígérte a lány.

Timnek csak annyit mondott, hogy ma éjjel ki kell aludnia magát. Mielőtt fél hétkor felszállt a Boville-i pályaudvaron egy vonatra, amely Lathamon keresztül igyekezett célja felé, a női mosdóból – ahová nem hatolt el az induló vonatokat bemondó megafon kicsit recsegő hangja – még felhívta a fiút. A könyvtárban volt még, beszéltek pár percet. Így Bella elérte, hogy aznap Tim már ne keresse őt. Kicsit kellemetlen szájízzel szállt fel a vonatra. Nem kéne becsapni Timet, nem ezt érdemli – mondta benne egy hang. De rögtön ott volt egy másik hang, amely máris harsogta az ellenérvet: „Ez nagyon fontos ügy, és különben sem csalom meg Timet!” Ebben nagyon biztos volt.

Óriási volt a kísértés.

Michel ugyanis minden férfitrükköt bedobott. Olyanokat is, amikkel a voltaképpen eléggé tapasztalatlan Bella még nem is találkozott. Természetesen a sárga sportkocsival várta a lányt a lathami állomás előtt. De már ott volt a peronon is. A nyári nap még nem ment le, sőt egészen melegen sütött. Hosszabbodtak az árnyékok. Michel kisportolt testén feszült a hófehér nyári öltöny, piros inge is messzire virított. A peronon minden nő őt nézte, és ennek tudatában is volt. Amikor a vonat befutott, a férfi szeme végigszaladt a nyitott vagonajtókon, hamar fölfedezte Bellát, és sietett eléje.

- Szia..!

- Szia! – Bella nem lett volna az, aki, ha nem kezd el egy kicsit hülyéskedni – Hordár! Hordár!

Michelben az volt a jó, hogy rögtön vette a lapot, kész volt minden kisded marhaságra a jókedvért. Máris ott állt a lány mellett, lesegítette a magas lépcsőről, aztán a vállai kicsit beestek, megroggyant a térde, és öreges, reszketeg hangon szólt:

- Máris viszem a bőröndjeit, kedves naccsága – és tényleg úgy tett, mint aki felkapná, de a földtől alig tudja elszakítani azokat a fránya nehéz csomagokat. Még jobban berogyott a térde, leesett a válla, két karja valószínűtlenül hosszúra nyúlt, és kicsit kacsázva indult, mint akit már a bőröndök visznek, nem fordítva. Bella olyan jót kacagott, hogy csengő hangja még a megafont is túlharsogta. Akkor Michel mintegy „eldobta” a két bőröndöt, kiegyenesedett és ismét a „hordár-hangján” szólt:

- Én olyan hordár vagyok, aki még élő terheket is szívesen cipel. Látja kedves nacssága a tenyeremet? – mutatta is, mindkettőt – Hát ezek azért vannak, mert én a tenyeremen hordom azt, akit kedvelek – és mielőtt a lány bármit is tehetett, vagy tiltakozhatott volna, ügyesen felkapta őt. Egyik karja Bella térdhajlatában, a másik a háta mögött, és máris vitte át a várótermen. Mindenki őket nézte, többen nevettek, de akadtak olyanok is, idősebbek persze, akik a fejüket csóválták. Bella nevetett és kapálózott:

- Tegyen le, hordár úr!

Michel természetesen nem tette le. Egy fiatal pár nevetve kitárta előttük a lengőajtót és máris a parkolóban voltak. Csak a sárga kocsi mellett értek földet a lány lábai. Michel még csak nem is lihegett.

- Ezt azért… nem kellett volna.

- De legalább megöleltelek, még ha egy kicsit fura pozícióban is – mosolygott a férfi és kitárta a kocsi alacsony ajtaját a lány előtt. Aztán ő meg a másik oldalon egyszerűen átlépte az ajtót és máris a vezetőülésben volt. Finoman, szépen indított, de hirtelen a fékre lépett és a lányhoz fordult:

- Jaj, naccsága, otthagytuk a bőröndöket..!

Nem lehetett haragudni rá, és őszintén szólva Michel éppen olyan volt, amilyennek sok lány álmodja a párját. Napbarnított, sportos, elegáns, magabiztos, rokonszenves… Bella is sorolhatta volna a jelzőket.

Michel jól ismerte Lathamot, hát ő választotta a vendéglőt. A városka szélén volt, félig már egy fenyőerdőben. Egy kis őserdei hangulatot árasztott, mert kalitkákban egzotikus papagájok és más madarak ültek, olykor éktelenül rikácsoltak.

- Dzsungel-fíling – jegyezte meg a férfi, aztán étlapokat kért. Megint hagyta, hogy Bella maga válasszon, nem sugallt és főleg nem erőltetett rá semmit. Ez tetszett a lánynak. Mégis, valami távol tartotta Micheltől – azt hitte, hogy a Tim iránti érzelmei hatnak rá ennyire.

Eddig Michel mindent megtett, hogy tessen. Költőien szólva: hogy elnyerje a szívét. Elbűvölő volt, talán egész udvarlási eszköztárát bevetette azon az estén. Néha tényleg nehéz volt ellent állni. Bella valóságos hősnek érezte magát, amikor legyőzte az ellene indított újabb hódítási hullámokat, rohamokat. A férfi persze nem adta fel. Ő tudta, hogy ez a „harc” egészen késő estig fog tartani. Voltak még tartalékai.

Bella egész idő alatt készült a kérdésre. Most összeszedte hát a bátorságát, és remélve, hogy könnyednek tűnik, megkérdezte:

- Mondd, Michel, hallottad valaha az életben azt a nevet, hogy Marcia York?

- Nem hallottam – rázta a fejét a férfi. Bella csalódottan kotorászott tovább a tányérján, amikor meghallotta a mondat folytatását: – De láttam.

- A lányt? Vagy asszonyt, akit így hívtak?

- Nem, a nevét. Leírva láttam.

- Hol?

- Egy kép alatt. Fiatal nőt ábrázolt.

- Én is láttam a képet a neten. És te..?

- Kicsi voltam még, akkor tanultam meg olvasni. Ötéves lehettem..? Talán. A kép a folyosón lógott, amerre a múltkor bementünk a nagyihoz. Emlékszem, amikor gyerek voltam, tele volt festményekkel, aztán lassan fogyni kezdtek, eltünedeztek. Apámat kérdeztem, mi lett a képekkel. Azt mondta, hogy el kellett adni őket, ahogy a kastély körüli park egy részét is, nem mentek jól a dolgok.

- Szóval, a Marcia-kép…

- Amikor már azt hittem, tudok olvasni, jártam a házat, és ahol valamilyen betűket láttam, hangosan felolvastam. És mindig úgy örültem, ha sikerült megfejtenem azt a sok betűt, szót. A könyvespolc előtt órákat töltöttem. Aztán mentem a folyosón, és amelyik kép legalul volt, annak a címét is el tudtam olvasni. Mert a nagyi sok szép festményt gyűjtött össze, és mindegyiket felcédulázták, ahogyan kell. Még az is rá volt írva, a festő nevén és a kép címén kívül, hogy „olaj”, vagy „vízfesték”, meg ilyesmik. Azért nem felejtettem el Marcia Yorkot, mert nem tudtam kiejteni az ipszilont. Azt még nem ismertem, szó elején nem találkoztam vele. Futottam anyámhoz, mi az a betű? Megmondta. És akkor arra is rákérdeztem, hogy ha ez egy név, akkor ki volt az a Marcia? Anyám csillogó szemmel mondta, hogy egy olyan lány, aki vagy száz évvel korábban élt, szembeszállt a saját előkelő családjával is, mert nem engedték, hogy azzal a férfival éljen, akivel szeretett volna… Biztos vagyok benne, hogy anyám ezt nem így adta elő egy ötéves gyereknek, valahogy mégis ez maradt meg bennem. Aztán később, ha csak elmentem a York-kép előtt, mindig eszembe jutott a történet.

Bellában valami megmozdult. Ha hosszú kerülő úton is, de egy újabb ötletet sugalltak neki a férfi szavai.

- Michel, mondd, nem emlékszel a gyermekkorodból valami nagy családi botrányra?

- Mi ez, titokban valamelyik bulvárlapnak dolgozol? Netán valahol mikrofont is elrejtettél? – és hogy ne legyen kétség, milyen helyre gondol, erősen meresztette a szemét a lány dekoltázsára, és mosolyogva kérdezte: – Megmotozhatlak?

- Fölösleges lenne – felelte a lány. Majdnem azt mondta: „az még túl korai lenne”, de időben elharapta. Michel így is túlságosan magabiztos, meg van róla győződve, hogy vacsora után… De tévedni fog, tudta a lány. Ám a célját mindenképpen el akarta érni:

- Ne hülyéskedj, ezt csak én szeretném tudni. Azt mondtad, hatéves voltál, amikor az édesanyád meghalt. Nem kerestél rá később a neten a balesetre? Gondolom, ha egy repülőgép lezuhan, arról azért írnak a lapok, szól a média.

- Nem tudom, Bella, te hogyan vagy vele, én hatéves koromban nem ezzel foglalkoztam. És képzeld, később sem! Persze fájt a dolog. Az anyám odaveszett, akkor minek fájdítsam a szívemet még azzal is, ha elolvasom részletesen, hogyan pusztulhattak el a szerencsétlen utasok?

Most, ebben a pillanatban Michel nem az volt, akinek egész este mutatta magát. Most ember lett hirtelen, és csak az, nem udvarló. Nem Bella meghódításán járt az esze, hanem mintegy lemeztelenedve, indulatosan – önmagát adta. És Bella ezt értékelte is:

- Jól van. Bocsánat. Igazad van, olyasmit kérek számon rajtad, amihez nincs is jogom. Csak kíváncsiságból kérdeztem, ne haragudj.

Ennyi elég volt Michelnek ahhoz, hogy megbékéljen. Egymás szemébe néztek, és ismét szent volt a béke. Ami a férfi számára azt jelentette, hogy folytathatta az udvarlást. El kell ismerni – mondta magában a lány – hogy nagyon ügyesen teszi a dolgát. Most már maga Bella terelte a szót másra, és hagyta, hogy a férfi a szavaival fonogassa köréje a hálót. Egyelőre csak a szavaival. De erősen elhatározta, hogy ellenáll.

Viszont az a merész gondolat, a terv, ami még hajnalban született a fejében, némi áldozatot követelt tőle. Például azt, hogy tegyen úgy, mintha… De meddig lehet majd folytatni? Egyszer – és nemsokára! – eljön a pillanat, amikor színt kell vallania. És most voltak olyan percei, amikor nem lehetett benne biztos, hogy képes lesz-e ellenállni ennek az erős ostromnak. Ám rájött: elég csak Timre gondolnia. Ha a férfi arca fölmerült előtte, ha csak rágondolt, máris erősebbnek hitte és érezte magát. Remélte, ez felvértezi őt minden ellen.

Vacsora után Michel otthonosan megfogta a lány kezét, úgy mentek át a parkolón. Bella vigyázott rá, hogy ne szorítsa meg a férfi kezét. Csak hagyta lógni az ujjait, szinte bénán. Michel persze túl profi volt ahhoz, hogy ha észre is vette, szóvá tegye. Néha sandított csak a lányra oldalról. Amikor megtorpantak a kocsi mellett, annyit mondott:

- Hazavigyelek?

- Vigyél – bólintott Bella. Elvesztette korábbi bátorságát, nem merte javasolni, hogy menjenek a kastélyba. Ez túl egyértelmű lett volna. Most inkább arra várt, hogy egy negyedórán belül Boville tűnjön fel előttük.

Persze Michel nem lett volna az, aki, ha ebbe csak úgy simán belenyugszik. Bella a sötétben nem ismerte az utat, így csak arra eszmélt fel, hogy az ismerős fasorban robognak, előttük pedig kirajzolódik az Alysor-kastély!

- Azt ígérted, hazaviszel!

- És álltam a szavamat. Hazahoztalak – hozzám.

Ekkor a lány már csak nevetni tudott. De a szíve a torkában dobogott. Ilyenkor késő este – majdnem éjszaka – az Alysor-kastély szebbnek látszott a valóságosnál. Semmi pattogzó vakolat, kiszáradt bokor, rosszul nyírt pázsit, ősfák töredező gallyai.

- Gyere be, szívem – mondta a férfi. Nem akarta megcsókolni a lányt, most még nem, de valahogy ez is a levegőben lógott. Bella mélyet lélegzett. Kora reggel óta, az ötlet megszületésétől kezdve nem múlt el negyedóra anélkül, hogy eszébe ne jutott volna: talán túl nagy árat kell fizetnie azért az egyszerű tárgyért… De nem, majd megoldja valahogyan! Ki tudja, mikor lesz még egy ilyen alkalom? Ha most már itt van, sőt minden jel szerint éppen Michel lakosztályába igyekeznek, akkor ki kell használni az alkalmat. Közben pedig egy kicsit szégyellte is magát, meg félt is. És egyáltalán, olyan kellemetlen volt ez az egész! Még Michelt is sajnálta: nem tudja szegény fiú, hogy ő most csak egy eszköz, egy egészen másféle cél eléréséhez.

Egy lépcsőn mentek fel, aztán félhomályos folyosóra értek. Bella megjegyezte az utat, el ne tévedjen majd. Még azt is az eszébe véste, hol van a villanykapcsoló. Azután máris otthonossá vált a környezet, mert célba értek. Az a néhány helyiség, ahol Michel élt, kedves volt és egyszerű. Ami meglepte a lányt: sok könyvespolc, néhány festmény, meleg színek. A férfi persze rögtön gondoskodott hangulatvilágításról, és mosolyogva nézte Bellát. Aki megtorpant a legnagyobb szoba közepén, hóna alá szorítva kis táskáját.

- Bocs, de mondd, hol van a fürdőszoba…

Michel megmutatta. Pár másodperccel később a lány már odabent volt. Bezárta maga mögött az ajtót, és a mosdó fölött a kis polcon lecsapott a férfi... fogkeféjére. A táskájában volt egy nejlonzacskó, ezért hozta magával, beletette a fogkefét, és elsüllyesztette a táska alján. Nem kellett sokat keresgélnie. Voltak ott egy pohárban más fogkefék, még steril csomagolásban, átlátszó fóliában. Hát persze, a lányoknak, akik itt szoktak ébredni reggelente… Egyet kicsomagolt, és betette Michel poharába – remélte, hogy a férfi nem veszi észre a cserét. Aztán kiment a szobába. Michel addigra már zakó nélkül várta és vitte volna a hálószoba felé:

- Kedves naccsága, ha ismét fölkaphatom magát… – adta elő a hordár-számot, majd látva a lány határozott arcát, ahol csöppnyi mosoly sem terült szét, megérezte, hogy valami nincs rendben. Nem is kellett kérdeznie, a lány maga mondta:

- Most el kell mennem.

- Te viccelsz – állapította meg Michel – Ha-ha-ha! Jót nevettem! – mondta szárazon, és az arca komor maradt. Nem volt ellenséges, csak csalódott. Bella közelebb ment hozzá, megsimogatta az arcát, és váratlanul felmutatta három ujját:

- Egy: a főnököm vagy. Nem jó összekeverni az üzletet, a munkát a szerelemmel, de még simán a szex-szel sem. Kettő: nekem most van egy fiúm, aki tényleg szeret, és akivel jól érzem magamat. Úgy tűnik, hosszú kapcsolat lesz, ha minden jól megy. Kár lenne kockára tenni egy futó kalandért, nem gondolod, Michel Zoomer? Három: valami azt súgja nekem, de már az első pillanattól kezdve, hogy nekünk nem szabadna... hogy is mondjam csak... túl közel kerülni egymáshoz. Nem tudom, miért, de így van.

Michel is komoly volt, és ő is felmutatta három ujját:

- Egy: nem csak főnök és alkalmazott viszonya van közöttünk, hanem üzlettársak is vagyunk. Ez amellett szól, amit én akarok… Kettő: már régóta keresek magamnak valakit, aki a párom lehet, akármilyen formában, de hosszú időre. Sőt, aki gyerekeket szül majd nekem. Három: miféle megérzés az, amelyik ennyire szelektív? Csak Michel Zoomer nem lehet veled, mások lehetnek? Vagy nem így van? – kérdezte kissé zavarodottan. Bella már indult az ajtó felé:

- Ezt eddig csak veled kapcsolatban éreztem, senki mással, soha. De tudod, én még fiatal vagyok, lehet, majd máskor, máshol, mással szemben is érezhetem még. De ez most elég erős fék, erősebb is talán, mint az első kettő. Ne haragudj rám, Michel, remélem, megértesz, és minden úgy marad közöttünk, mint eddig. Én legalábbis ezt szeretném. – A kezét a kilincsre tette, nem akart várni pár másodpercet sem, nehogy a férfi azt higgye, most ad neki egy lehetőséget, hogy mégis kérlelje, rávegye, maradjon! Aztán már ment is. A férfi ott maradt, fehéringes felkiáltójel, szomorú madár a fészkében, egyedül…

A parkon át Bella majdnem szaladt. És miközben távolodott a nagy épülettől, ismét érezte azt a különös bizsergést a tarkóján, a fejében. Talán a tudata alján. Valaki figyeli őt! De hiába nézett hátra, csak a vak ablakszemeket látta, sehol semmi fényt, sehol egy embert.

Mielőtt kiért az útra, a tudakozó megmondta a Latham-i taxi hívószámát, hát hívott is egy kocsit. Nem volt most türelme vonatra várni, már tizenegy óra felé járt, inkább egyenesen hazaviteti magát, alig pár kilométer az egész. És már jött is a taxi, mire befordult a kastélyhoz vezető fasorba, Bella is ott volt.

- Jó estét – így a taxis – Szóval ismét találkoztunk?

Ugyanaz a bajuszos, nyugodt férfi ült a volán mögött, aki egyszer idehozta, azon az első délutánon. Bellának hízelgett egy kicsit, hogy a férfi hónapokkal később is felismerte őt. És bár a sofőr kérdése sejtetett valamit, alkalmat adott Bellának egy kis magyarázkodásra, de kérdezősködésre is:

- Ne gondoljon semmi rosszra. Csak hazakísértem Zoomer urat.

- Igen, így megy ez manapság… – bólogatott a sofőr sűrűn, és nem nézett a visszapillantó tükörbe, ahol Bella is láthatta volna az arcát – Felfordult világ ez, kérem. Nők kísérnek haza férfiakat... Az én időmben ez fordítva volt. Ez is. De elhiszem, amit mond, mert akik nem csak hazakísérni szokták a fiatalurat, azok nem ilyenkor mennek el tőle. Hajnali négy felé szoktak taxiért telefonálni a kastélyból, és mindig fiatal lányokat viszek a pályaudvarra.

- Gyakran? – kérdezte Bella. Olyan gondtalan volt a hangja, hogy a sofőr érezhette: nem jelent neki tragédiát, ha megtudja, hány „elméleti vetélytársa” lehet.

- Régebben sok volt. Hetente kettő-három… Mostanában ritkulnak. Tulajdonképpen, ahogyan a kollégákkal is beszéltünk erről a droszton, az utóbbi időben nincsenek ilyen hajnali fuvarjaink az öregasszony kastélyából.

- Kérdezhetek valami... személyeset is? – így Bella – Mióta lakik a városban, és mióta taxizik?

- Rögtön azután kezdtem, hogy felszáradt a Vízözön, az első utasom valami Noé volt – tréfált amaz – Igazából mindig itt éltem, és harminckét éve taxizom.

- Emlékszik a kastélyból… Michel Zoomer anyjára?

Közben vette észre, hogy amikor kimondta, a bal kezével önkéntelenül a jobb karja alá nyúlt. A mozdulat érthetetlen volt, az első pillanatban nem is vette észre. Később igen, és rögtön elvette onnan a balját.

- Hát... csak nagyon halványan. Tudja, kisasszony, ez már igen régen volt.

- Nem tudja, mi történt vele?

- Úgy hallottam, odaveszett valami repülőszerencsétlenségben. Aztán pár évre rá meg a Michel úr apját vitte el a szíve… Mondhatom, nem volt éppen könnyű gyermekkora. De szerencsére itt volt az öregasszony... Már bocsánat, hogy így nevezem, de mindenki így hívja.

- Nem nagyon szerethetik őt a környéken, igaz?

- Élőkről vagy jót, vagy semmit – mosolygott amaz, kicsit kényszeredetten. Ezzel lényegében válaszolt mégis, igazolva Bella gyanúját.

Tim már délelőtt kereste, szerencsére a lány meghallotta az „irodában” hagyott telefonja csöngését. Beszélgettek egy kicsit, aztán Bella rákérdezett:

- Szívem, mi lenne, ha rákeresnél a légi balesetekre?

A „szívem” szó hallatán Tim majdnem elolvadt, de persze igyekezett hősiesen nem mutatni. Köszörülte a torkát:

- Természetesen, kedvesem. Csak mondd a kívánt adatokat... netán paramétereket…

- Huszonkét évvel ezelőtt, plusz-mínusz hat-nyolc hónap... Egy olyan utasszállító gépet keresek, amelyik itteni turistákat vitt Kairóba egy hosszú hétvégére, és visszafelé zuhant a Földközi-tengerbe. Állítólag mindenki odaveszett.

- Rendben van, és mit tegyek, ha megtalálom?

- Örülnék egy utasnévsornak. Vagyis... az áldozatok listájának… – mondta, de közben a hangja egy kicsit elcsuklott. Még nem tudta, mit gondoljon minderről. De hogy valami itt nincs rendben, arra mérget mert volna venni.

Két nap telt el nyugalomban, békességben. A KAFFÁ-ban zajlott az élet. A cég egyik szállítókocsija karambolozott, aznap késtek a szállítmányok, a vendégek reklamálták a süteményeket. Bella maga szaladt át az egyik közeli cukrászdába, hatalmas dobozzal tért vissza, a számlát pedig a KAFFA cégnévre kérte kiállítani. Később állítólag a könyvelő fintorgott – hallotta vissza a belső pletykát Bella – de Michel úr rászólt, hogy fogadja csak el. És állítólag azt is kijelentette: jó lenne, ha hasonló esetben a többi boltvezető is ilyen gyorsan és operatívan intézkedne, hiszen első dolog a vendég, a második a cég jó hírnevének építése, és csak harmadsorban számít az, hogy kiadtak negyvennyolc euró harminc centet, „ha ezért cserébe sok vendég kedvében jártak, és erősítették vonzódásukat a céghez”. Amikor mindez visszajutott Bellához, a lány büszkén kihúzta magát.

Az egyik ebédszünetben elszaladt a törvényszéki bonctani intézetbe. Már jól ismerte az utat, így egyenesen a második emeleti szobát vette célba. Az idősebb orvos volt ott most egyedül, rámosolygott a lányra és a rá jellemző szarkazmussal jegyezte meg:

- Jónapot! Látom, maga már állandó megrendelőnk lesz. Megkérdezem a könyvelést, nem adhatunk-e önnek valami kedvezményt a szolgáltatásaink áraiból? Törzsvendégnek talán csak jár ilyesmi!

Csak egy pillantást vetett a fogkefére a nejlonzacskóban, és annyit kérdezett:

- Reménybeli újabb vérrokon?

- Reménybeli és lehetséges – bólintott a lány, nem akart erről többet mondani. A doktor tapintatosan nem is kérdezett többet. Bella nemsokára megkapta a befizetési csekket. És újabb, párnapos határidőt. Az öreg doktor, aki proszektorból öreg napjaira genetikai szakértővé képezte át magát, még az ajtót is kitárta előtte. „Tényleg törzsvendég lettem”, gondolhatta Bella.

Este feljött Tim. Bella könnyű vacsorát készített. Annyira belefeledkeztek egymásba, hogy alig végeztek az evéssel, beszélgetésre nem is maradt idő. Lobogott bennük a vágy és rohantak a zuhany alá, ahová együtt bújtak be, bár nagyon kevés volt a hely. Mint a férfi megjegyezte, akármilyen szorosan is álltak, rajtuk kívül oda már csak a rájuk zúduló meleg víz fért be, az is csak vékony rétegben…

Bella nagyon élvezte. Már akkor, amikor ajtót nyitott Timnek. Jó volt együtt lenni a férfival, jó volt érezni minden pillanatban a Timből áradó szeretetet. Mert a férfi egy csöppet sem játszotta meg magát. Vacsora közben egy pillanatra elfelhősödött Tim tekintete, és Bella tudta, mire gondol: attól tart, hogy ez a kapcsolat is zátonyra fut majd hamarosan, mint az első házassága. Bella most nem tehetett egyebet, mint felállt, odament az asztal másik felére, rácsókolt a férfi feje búbjára, és csak annyit mondott:

- Tőlünk függ, milyen lesz azt életünk.

Amaz hálásan rámosolygott – nem csak a vigasznak örült, hanem annak még jobban, hogy Bella eltalálta a gondolatát is. Látszott rajta, hogy ez meggyőzte. Ha még egymás gondolatait is kitalálják, nem verhet fészket bennük a rosszakarat.

Szerették egymást nagyon. Még mindig találtak újat egymásban, és örülni tudtak a másiknak. Két forró test zuhant aztán fáradtan egymás mellé. Még lihegtek, még érezték itt-ott a verejtéket saját pórusaikban. Aztán elcsitult a vágy, mert megkapta a táplálékát.

Feküdtek ott jó ideig, bújtak egymáshoz. Majdnem ugyanolyan kéjt adott az is, hogy tudták: a másik ott van, velük van, belebújt a lelkükbe. Hogy életük része lett és már elképzelni sem lehet úgy, mint addig volt: hogy egyedül mennének tovább a láthatatlan, de nagyon is létező úton, amely rájuk vár.

És nem kellett most beszélni. Feküdtek a sötét szobában, a testüktől forró ágynemű között, lerúgva a takarót. Odakünn, és itt bent is forró nyári éjszaka volt. Timnek egyszer csak eszébe jutott a feladata. Halkan mondta:

- Másfél napig kerestem azt a repülőszerencsétlenséget. És nem találtam.

Bellában vészcsengők szólaltak meg. Csak ő hallotta őket, minden sejtje beleremegett. Felült az ágyon:

- Csak nem azt akarod mondani…

- De éppen azt. Nem hogy abban az évben, de előtte meg utána éveken át nem zuhant a tengerbe egyetlen Kairóból indult repülő sem. De még olyan sem, amelyik oda tartott.

Bella lassan ereszkedett vissza az ágyra. A hátán feküdt, nézte a mennyezetet. Sötét volt a szobában. Úgy érezte, egyfajta homály terjeng most belül is. A lelkében. Valami itt nincs rendben.

Akkor Tim, talán, hogy témát váltson, megkérdezte:

- A zuhanyozóban láttam, hogy a jobb karod belső oldalán, itt ni… – oda is nyúlt meleg, érzékeny ujjaival – …van két sötétebb folt egymás mellett.

- Anyajegy – felelte a lány és hangja furcsán elmélyült.

Göröngyös úton

Azon a héten, szerdán, Michel telefonált a kávézóba:

- Szia, üzlettársam! Jól megy a bolt?

- Természetesen! Hajnaltól napestig hajtok, kizárólag azért, hogy minél nagyobb legyen az a bizonyos egy százalékom!

- Nagyon helyes! Csak talpalj, szorgalmatos leányzó, a munka meghozza fáradt gyümölcsét, avagy ha jól dolgozol nappal, a derékfájástól alig alszol éjjel…

- Kedves hallgatóink, egy rövid, de frappáns válogatást hallottak a híres Zoomer-féle humor gyöngyszemei közül…

- Ez jó volt, Bella, drága Bella. Ez meg a te nem reklámozott, mégis remek humorod.

- Sok ám a vendég, ha érted a finom célzást, főnök úr.

- Értem, hát rövid leszek. Helyettesítened kéne engem holnap egy tárgyaláson, merthogy el kell utaznom aláírni egy nemzetközi szerződést Glasgow-ban.

Bella persze rögtön lecsapott és angolosan utánozta a szót:

- Oh, yes, in Gleeezgaooo..! Olyan nagy lett már a cég, hogy eleve külföldön vásároljuk az alapanyagot?

- Nem, drágám, még nem versenyezhetünk olyanokkal, mint a Starbucks, a Costa, a Segafredo, meg a többiek. De ugye, észrevetted azt a szót, hogy még..? Majd ennek is eljön az ideje. Az említett cégeknek „csak” pár ezer kávézójuk van húszegynéhány országban, nekünk meg már tíz ebben a városban, de milyen nagy a világ! No, szóval Glasgowban lesz az idén egy kávébörze, és ha sikerül ott szereznem viszonylag olcsón „kopi luwak”-ot, legalább két-három kilót, akkor az nagy eredmény lesz!

- Az a világ legdrágább kávéja! – tört ki a csodálkozás a lányból és most egy pillanatra megfeledkezett a várakozó vendégekről is.

- Mondom, ezért megyek. Ha szerzek, és kiírhatjuk minden boltban, hogy nálunk még ezt is lehet fogyasztani, még jobban jönnek majd az emberek… De most a feladatodról. A híres-hírhedt DDD-vel kellene megtárgyalnod, hogy mostantól engedjen egy kicsit az árból. Átküldöm az adatokat.

- DDD felfal engem egy perc alatt, és jóízűen kiköpi a combcsontjaimat. Még sohasem láttam, de hát a piacon mindenki hallott róla. Vele nem lehet még tárgyalni sem, nemhogy alkudozni!

- Ne fesd a falra a DDD-t, aki egyenlő az ördöggel, én is tudom. Meg van beszélve az időpont, én Gleeezgaoooo-ban leszek – a városnév végén a férfi hangja elvékonyodott és szabályos távoli farkasüvöltésbe ment át, majd Michel teljesen normálisan folytatta: – Minden cent sokat jelenthet nekünk, hiszen elég sokat vásárolunk nála.

- Jó utat Gleeezgaúúúú…-ba – most Bella eresztett meg egy farkasüvöltést, amit Michel ugyanolyannal viszonzott; így ért véget a beszélgetésük.

Másnap délelőtt 10 óra 50-kor Bella kiszállt egy taxiból a homlokzatán DDD betűket hordozó épület előtt, ami a régi körvasút vonalán kívül állt, jó messze a belvárostól. Csupa üveg és beton volt: „mint egy elnagyolt akvárium”, gondolta a lány. Még sohasem járt itt, hisz eddig nem intézett semmilyen készletvásárlást. Viszont nagyon is jól tudta, ki az a DDD, vagyis Diego David Donski. Ebben az országban, aki kávéval foglalkozott, előbb vagy utóbb, de inkább előbb meg kellett hogy ütközzön a nagykereskedővel, aki olykor még a nyersanyag-árakat is diktálta. Állítólag voltak saját ültetvényei Brazíliában, Indonéziában és Vietnamban, és most próbálkozik még többet szerezni Kolumbiában is. DDD már megvalósította azt az elvet, amit egy olasz kávé-nagykereskedő cég szokott hirdetni: Dalla piantina alla tazzina, vagyis egy kézben legyen a folyamat „a cserjétől a csészéig”, az ültetvénytől a vendég asztaláig.

Tíz óra ötvennyolckor már ott volt a nagy ember előszobájában. A titkárnő kicsit csodálkozva bámult rá, úgy látszik, ide nem szoktak ilyen fiatal nők tárgyalni jönni. Ezt Bella is sejtette, ezért meglehetősen konzervatívan öltözött: kosztümöt vett fel. Az első két fizetéséből már félretehetett annyit a cégnél, hogy tellett ilyen öltözetre. És lám, most mindjárt hasznát is vehette. A titkárnő kritikus szemmel megszemlélte őt, aztán bólintott:

- Rendben van, Zoomer úr időben jelezte, hogy elfoglaltsága miatt magát küldi. Isabella Deniz, ugye? Bejelentem Donski úrnak.

És pontban tizenegyet ütött nagyon diszkréten egy régimódi falióra, amikor a lány belépett. Mindjárt megütötte az orrát az intenzív kávéillat. Úgy látszik, Donski úr tizenegy előtt kávézik? Akik szeretik ezt az italt – és pont DDD ne kedvelné? – azok napjában többször, a nagy étkezések között is kávéznak.

Donski alacsony volt, hatvanon túl, nyugodt, lassú ember. Csak bólintott a lány felé, éppen ajkához emelte a csészét. A lány megállt a nagy íróasztal előtt. DDD háta mögött a fal csupa üveg volt, háztetők sokaságát látta, távolabb az óváros a dóm tömör-magas tornyával meg néhány magas házzal. A szoba, vagy inkább kisebb terem másik oldalán kávéfőző gépek sorakoztak, és mindenféle szerek, szerszámok, fűszeres dobozok, alkoholok kis üvegekben. Lehet, DDD-nek az a hobbija, hogy naponta többször maga készíti el a kávéját, és persze minden alkalommal mást?

Bella beleszagolt a levegőbe. Nem akarta megzavarni a szertartást, de amikor a férfi – talán éppen a vendég megszólalására várva – a lány felé fordult és leengedte a csészét, Bella könnyedén, társasági hangon megszólalt:

- Guatemala, tavalyi évjárat… Az nem volt rossz. De miért osztrák fűszerest készített belőle, miért nem kubai fahéjast?

Diego David Donski csak nézte a lányt, aki nagyon felszabadultan viselkedett. Mint akit egy csöppet sem hatott meg DDD nagysága. Mi ez, felelősségre vonás? Valaki kétségbe vonja, hogy ő is ért a kávéhoz? A lány közben még egyszer beleszagolt a levegőbe, vagy két méterre állt a Donski kezében tartott csészétől, de pontosan érezte az aromát:

- Remélem, csak négy darab narancshéj csíkot, és ugyanannyi citromot tett bele? Többet ugyanis nem szabad. És pontosan elég az a pár darab szegfűszeg, és ehhez a négy kiskanál kávé. Ugye, ha kivárja a nyolc percet, mennyivel jobb lesz? Rögtön kiderül, hogy a guatemalai kávé „mély” ízét megszelídítette kicsit a citrusfélék meg a fűszer íze. Remek aroma jön belőle létre. És alig kell édesíteni, sőt, jobb, ha cukor nélkül issza az ember.

Donski még mindig nem jutott szóhoz. Mióta bejött a lány, egyetlen szót sem ejtett ki. Most végre megszólalt:

- De hogy jön ide a kubai kávé?

- Valahogy ízben az is jó, főleg, ha guatemalai az alapanyag. Csak két kanállal kell hozzá, és szegfűszegből is csak egyetlen magocska, tudja, Kuba szegény ország… Beletesz a tartályba egy csipet fahéjat és cukrot, egy kis hideg vízzel elkeveri, közben a kanállal jól megdörzsöli, összedolgozza, és ezt a masszát önti fel huszonöt milliliter hideg vízzel, hogy tele legyen, és akkor teszi fel „kis tűzre”, ahogyan az ottaniak mondják. Nem szabad felforrnia, de amikor már majdnem zubog, leveszi, majd ismét visszateszi, így tesz vele kétszer – nem ám háromszor, csak kétszer! – pár perc múlva készen van a kubai kávé.

Donski felállt, odament a pulthoz, egyetlen parancsoló intéssel invitálta oda a lányt is:

- Olyasmit ajánlok most magának, amit még soha senkinek. Hozzányúlhat a pultomhoz! Csináljon magának egy kávét, amilyent akar, és akkor leülünk tárgyalni!

Bella valahogy természetesen fogta fel az ajánlatot. Hiszen neki a kávé az élete, és annak főzése nem jelenthet semmiféle nehézséget, pláne egy ilyen jól berendezett „konyhában”. Donski ott maradt mellette és árgus szemekkel figyelte. Bella meg olyan volt, mintha otthon, vagy esetleg a KAFFÁ-ban készítene valakinek valamilyen jobbféle kávét, és közben magyarázta is a nézőnek:

- Remélem, van gyömbér a fiókban..? Akkor gyömbérest készítek ebből a… ebből a… – sorban beleszagolt a kis tartályokba, amelyeken csak számok jelezték a tartalmukat. De Bella számára ez nem jelentett nehézséget. Hol ennek, hol amannak csavarta le a jól záródó kupakját, beleszagolt néhányba.

- Látom, szinte csak arabica van itt, robusta alig. Nos, én egy gyömbéresre gondoltam – a fűszerek között megtalálta a gyömbért meg a mézet. Feltett az egyik főzőben két kiskanálnyi kávét, bekapcsolta, beindult a folyamat. Közben egy kis porcelán tégelyben összeöntött két kiskanál mézet, három csipetnyi gyömbért, kanállal összedolgozta, majd átrakta egy csészébe. Amint kifőtt a kávé, ráöntötte a keverékre.

- Tejszín? – kérdezte röviden. Donski elbűvölten nézte, hogyan dolgozik, most csak rábökött a pult egyik ajtajára. Mini-hűtő volt mögötte, benne tej, tejszín és minden, amire szükség lehet. Donski közben a saját kávéját szopogatta, nem sietett vele. Élvezte az ízét, és talán azért is itta olyan lassan, hogy kitartson, míg elkészül a lány saját kávéja is. Bella egy kiskanálnyi tejszínt öntött a csészében aranybarnán csillanó folyadékra, a világért sem keverte volna el kanállal, inkább enyhén megmozgatta. Gyönyörű halványbarna és bézs színek terjedtek szét körkörösen, a kávé színe ekkor halványult, de az illata megmaradt.

- Isteni – jelentette ki Donski, miközben a szoba sarkában álló kis asztalkához és fotelekhez vezette a lányt.

- Isteni – helyeselt Bella – Fel nem foghatom, hogy még mindig milliárdok isszák a teát, amit egy napon sem lehet említeni a jó kávéval!

Donski ránézett a csészéje fölött:

- Ezt gondolom én is, de nem mondhatom ki minden társaságban. Mindig akadnak ott befolyásos teások is.

Leültek, és Bella előkapta táskájából a jegyzeteit. Michel arra kérte, érje el DDD-nél, hogy adja olcsóbban néhány terméküket, cserébe ígérhet nagyobb mennyiségű vásárlást. Azt beszélték a szakmában, hogy ilyesmi még senkinek sem sikerült. Még Michelnek sem.

- Miért nem Zoomer úr jött? – kérdezte Donski és hangjából kiérződött a bizalmatlanság.

- Elment Glasgow-ba, a börzére – Bella érzett némi kísértést, hogy itt is farkasüvöltéssel mondja ki a város nevét, de uralkodott magán – Szeretné, ha néhány apró pontot újratárgyalnánk a szállítási szerződésben.

- Egyszerűbben fogalmazva, alkudnia kéne – Donski apró, fekete szeme megcsillant a fényben. Odakünn tombolt a nyár, de idebent természetesen temperálták a hőmérsékletet.

- Fogok is! – jelentette ki a lány és folytatta volna, de DDD megelőzte:

- Mi lenne, ha otthagyná Zoomert, és munkát vállalna nálam? Ahányszor ügyfeleket fogadok, és ez majdnem minden nap megesik, maga főzné a kávét.

Bella most akár meg is sértődhetett volna ezen az ajánlaton. Bár tudta, hogy... és ezt Donski is kimondta:

- Sokkal többet keresne, mint a mostani helyén, kevesebb munkával, jobb körülmények között.

Bella nagyot kacagott, ami biztosan kihallatszott még a párnázott ajtón át is, majd megjegyezte:

- Üzlettársa vagyok Zoomer úrnak, plusz én vezetem az egyik kávézót. Nem panaszkodom. Ha nagy a forgalom, beállok a pult mögé, vagy akár kiszolgálom a vendégeket is.

- Üzlettársa? Az mit jelent?

- Százalékot kapok az éves haszonból. Mert én találtam ki a KAFFA nevet.

- Valóban telitalálat volt – bólogatott elismerően a férfi, majd széttárta a karjait – Csak egyet mondhatok: maga értékes embere a Zoomer-féle Kaffának, és ha egyszer úgy dönt, hogy otthagyja őket, én ezekkel a kitárt – látja? – karokkal fogom várni.

- Köszönöm – mondta a lány, de nem mosolygott már, hanem belepillantott az asztalra rakott jegyzeteibe – Jelenleg a cégünk havi négyszáz kilogramm első osztályú kolumbiai, és négyszáz kiló szintén első osztályú brazil kávét vásárol öntől.

- Régebben még „zsákban” számoltunk – mormolta a férfi. Bizonyára évtizedek óta volt a szakmában. Bella az arcába nézett:

- Egy zsák hatvan kiló, nem könnyű vele számolni. Maradjunk a kilóknál, uram. Mit szólna ahhoz, hogy a mostani árból engedne harminc centet kilónként, cserébe viszont vásárolnánk mindkettőből ötszáz kilót havonta?

- Harminc cent engedményről szó sem lehet. Az alig háromkilónként jelentene egy eurót!

- Igen, de a mai négyszáz kilóval számítva, százhúsz euróval adná olcsóbban. Viszont a jövőbeni ötszáz kilóval számítva típusonként, nyerne a plusz kétszáz kilóval együtt…

Mielőtt kimondta volna, látta Donski száján, hogy némán mozog – ő már kiszámolta a különbözetet, és a fejét rázta:

- Sok.

- Mennyit tudna engedni?

- Nyolc centet.

- Nyooolcaaaat..? – Bella döbbenetet mímelt, ahogyan azt alkuban szokták, bár az összeg alacsony volta miatt nem is kellett nagyon mímelnie. Ez tényleg dühítően kevés volt. Nem is sejtette eddig, hogy egy piaci kofa vérvonala is rejtőzik benne! Lehet, hogy kofa volt az anyja?

- Ilyen összeget mondani sértés! – vágta oda duzzogva. Donski rögtön felemelte a hangját:

- Hát mit képzelt, veszítek maguk miatt az üzleten?

- De éppen hogy nyerne, azt bizonygatom!

- Nem engedem át az egész hasznot maguknak.

- Nem is kértük!

- Aki harminc centet akar nyerni minden kilón, az a vesztemre tör. Mondom, hogy csak nyolc centet engedek az árból!

- Ez röhej – jelentette ki Bella nyugodtan, és már nem engedte el a férfi tekintetét – harminc centet mondtam az elején!

- Nem vagyok siket, hallottam. Erre én meg nyolcat.

- Ezt nevezi engedménynek?

- Ezt nevezem engedménynek.

- Akkor figyeljen ide: nyolc centért kár volt idejönnöm...

- Magam is úgy vélem!

- …de huszonöt cent engedményért már nem jártam hiába.

- Komolyan gondolja, hogy negyed eurót engedek az árból? Tudja, honnan hozzák ezt a kávét? Brazíliából, meg Vietnamból. Tudja, mennyi költséggel jár ez?

- Hát nem annyival, mintha idegen ültetvényekről vásárolná. A sajátján terem, nem igaz? Onnan jön ide a csészébe. Dalla piantina alla tazzina, ismerős?

- Én nem viszem a csészékig, csak majdnem. Kereskedő vagyok, középen állok, veszek és adok.

- Akkor adja olcsóbban, hogy többet vegyenek magától.

- Rendben van, hiszen már az elején megmondtam, hogy engedek az árból.

- Nyolc centet? – kiáltotta Bella olyan világfájdalommal, hogy az is kihallatszott a titkárnőhöz. Donski még erre is rátromfolt. Kéjesen bömbölte:

- Hol van a huszonöt cent a nyolchoz..? Jöjjön lejjebb, hogy én is felmehessek valamennyire!

Erre már kopogás nélkül benyitott a titkárnő, és egy-két kíváncsi fej is felbukkant a párnázott ajtó mögül. Nyilván nem szokott így hangoskodni senki DDD szentélyében.

- Minden rendben van, igazgató úr..? – rebegte rémülten a titkárnő. Ő, aki jól ismerte a főnökét, most meglátott valami mást is annak arcán. A harag, amelytől kipirosodott, nem volt igazi. A szeme gyanúsan csillogott – mint aki nagyon élvez valamit. És a titkárnő végre felfogta: a főnök örül ennek az incidensnek. Imád alkudozni! Eddig ezt nem tudta róla.

- Kifelé mindenki! – bömbölte Donski – Így nem lehet tárgyalni, ha folyton félbeszakítanak!

Ekkor már Bella is kezdte sejteni, mi a helyzet, bár szinte semmit sem tudott DDD-ről. De most már változott a helyzet. Csak halványan sejtette a lány: DDD-nek olyan rossz a híre, annyira félnek, tartanak tőle, hogy senki sem mer vitatkozni, így aztán eddig nem volt alkalma igazán alkudozni sem. A férfinak most csillogott a szeme, kipirult az arca, és amint becsukódott a párnázott ajtó, máris tovább kiabált:

- Jöjjön le!

- Maga jöjjön fel, kedves uram!

- Rendben van! – fújt egy nagyot – Legyen kilenc cent!

- Jaj, meghalok a nevetéstől, ha, ha, és ha – kapott Bella az oldalához és látványosan féloldalra dőlt a fotelben, miközben úgy tett, mintha hahotázna – Egy egész centet engedett, miközben én az előbb egyszerre ötöt!

- Hja, maga teheti, mert nem a saját pénzéért küzd.

- A KAFFA pénze olyan nekem, mintha a sajátom lenne. No jó, legyen huszonnégy cent, kedves DDD!

- Ezen csak kínomban tudok nevetni, ha-ha – jelentette ki Donski halálosan komoly képpel – Ugye, Isabellát mondott, így hívják? Nos, kedves Isabella, ha a halálomat akarja... hogy belehaljak a nevetésbe… akkor mondjon még huszonhármat, és nincs miről tovább beszélnünk! Annyiért nem adom!

- Huszonkettő, de ez az utolsó szavam! – kiáltotta a lány. Donski testtartása ekkor hirtelen megváltozott, komor lett az arca, előrehajolt az asztal fölé, és meredten nézte a lányt. Majd, mint aki valami nagy titkot közöl, suttogva ejtette ki az összeget:

- Tizenegy cent engedményt adok.

Bella átvette a stílust, ő is előrehajolva és suttogva közölte válaszát:

- Tizenegy centtel tudja, mit csináljon..?

- Hagyjuk az anatómiát! – Donski már nem is titkolta, hogy élvezi az alkut. Széles mosoly terült szét az arcán – Csak semmi idegeskedés! Mivel ért a kávéhoz, a maga kedvéért engedek az árból… egye fene, újabb két centet! És nekem is ez az utolsó szavam: tizenhárom centtel kapják ezután olcsóbban, föltéve, ha ötszáz plusz ötszáz kilót, azaz havi egy tonnát vásárolnak!

- Havi egy tonna az annyira sok, hogy talán még engedhet valamit!

- Ezer kilószor tizenhárom centet engedtem, tudja, hogy az hány euro?

- Rongyos tizenháromezer cent. Azaz százharminc euro! Ezért küzd itt életre-halálra?

- Nem ezért küzdök – jelentette ki Donski most teljesen normális hangon – A cél a küzdelem maga. Ismeri ezt a mondást?

- Ismerem azt, hogy nem a cél számít, hanem az út – vágta rá Bella, de részéről még nem ért véget a dolog – Százharminc eurót körülbelül tíz perc alatt jövedelmez a cége, de mi már húsz perce alkudozunk ezen!

Donski felállt és tett egy nagylelkű gesztust:

- Legyen tizenöt cent kilónként, azaz annyival kapják olcsóbban az ezer kilót – megnyomta az „ezer” szót.

- Legyen! – Bella is felállt, az asztal fölött kezet fogtak, aztán a férfi csak annyit mondott:

- Az embereim majd elkészítik a szerződésmódosítást.

- Köszönöm, élmény volt önnel alkudozni – így a lány. Mire Donski szerényen:

- Magával is. Ha legközelebb ilyesmit terveznek, okvetlenül maga jöjjön, ne a főnökét küldje, ő ehhez nem ért.

- Majd megemlítem neki – felelte a lány hamiskás mosollyal. Amikor kijött – Donski az ajtóig kísérte – látta, hogy többen várakoznak a titkárnő szobájában. Nyilván sokkal tovább tartott az ő látogatása, mint amennyi elő volt irányozva, ezért ott feltorlódtak a következő ügyfelek. Mielőtt Bella becsukta maga mögött a szoba ajtaját, hallotta, hogy valaki döbbenten kérdezi:

- Százötven euróért ölték egymást harminc percen át..?

Este egyedül volt.

Ilyenkor szokta elvégezni a háztartásban szokásos, időről időre szükséges munkákat. Dolgozott a mosógép a fürdőszobában, idebent zúgott egy porszívó, takarított, elmosogatott, feltöltötte a készleteket, és közben folyton gondolkozott. Szüksége volt az ilyen magányos órákra.

Az esze most azon járt, hogy bár csak a véletlen hozta az útjába Michel Zoomert, úgy alakulnak a dolgok, hogy valami köze lehet hozzá. És az az anyajegy Alysor karján? Ugyanott van, ahol az övé, de ez még nem feltétlenül bizonyít bármit is. Sőt, csak összezavarná a képet, hiszen Alysor semmiképpen sem lehet az ő rokona. No de itt van még az apa kérdése is! Régebben sokszor elképzelt egy olyan helyzetet, hogy apa nélkül nő fel egy gyerek, egy lány, és amikor keresni kezdi az apját, megtudja végül, ki az, de annak éppen csontvelő-átültetésre van szüksége, és senki a nagyvilágon nem adhat neki velőt, hogy megmentsék a haláltól, mint éppen ő, a lánya…

Tizenévesen olykor annyira átélte ezeket a történeteket, hogy este elalvás előtt az ágyban még sírdogált is egy kicsit. Hát persze, hogy ilyenkor mindig ő volt az a lány, az apa pedig egy korábban daliás ember, akit viszont megtört a betegség. A képzelt történetekben a nagy találkozásra huszonvalahány év után, a kórházi ágy mellett kerül sor, és persze ez is megríkatta a kamasz Isabella Denizt.

Most már felnőtt fejjel úgy érezte, hogy itt nem számíthat efféle könnyes-bús, megható befejezésre. Pedig jó lett volna. Jó lett volna többet tudni. Jó lett volna mindent tudni. De már előre edzette a lelkét: nem, nem fog megtudni mindent, a dolgok nem így működnek. Csak rész-dolgokra derülhet fény, már ha egyáltalán. Egyelőre most ott tartott, hogy egyetlen biztos dologba kapaszkodhatott: „Marcia York” – azaz az iratok nélküli, névtelen és máig ismeretlen halott nő a vasúti sínek között – az ő anyja volt. Ezt igazolta a genetikai vizsgálat. De semmi más nem látszott biztosnak. Most már abban sem volt biztos, jó-e, hogy ellopta Michel fogkeféjét és elvitte vizsgálatra? Mit deríthet ki ezzel?

Egyetlen nagy kuszaság volt a lelkében. És ez csak növekedett, amikor másnap a KAFFÁ-ban összefutott az a két férfi, aki mostanában meghatározó volt az életében.

Michel azért jött, hogy gratuláljon neki. Állítólag kávékereskedői körökben már legendákat mesélnek arról a bizonyos nagy alkuról, amit DDD előszobájában többen is kihallgattak. Azt senki sem tudta, hogy Diego David Donski állást ajánlott Bellának, és ezzel a lány sem dicsekedett. Végül is a százötven euro havonta nem jelentett túl sokat, de Michelnek megadta azt a tudatot, hogy ő kevesebbet fizet másoknál, csupáncsak azért, mert rá tudta venni DDD-t egy kis engedményre. Ezzel megalapozta a hírnevét a szakmában – már vidéken is érdeklődtek a KAFFA-cégjelzés iránt. A férfi mostanában hetente két napot vidéken töltött, nagyobb városokban keresett helyet újabb boltoknak – bár pénze a terjeszkedésre még nem sok volt.

Szóval leültek egy sarokasztalhoz. A délután vége, az este eleje volt, az az időszak, amikor már és még nincsenek sokan a kávézóban. A lányok ellátták a munkát nélküle is, hát Bella félreülhetett a főnökével beszélgetni.

Akkor jött be Tim. Egyenesen odament az asztalukhoz. Michel akkor még háttal ült neki. Bella a közeledőre mosolygott, és kijelentette:

- No, végre ti is találkoztok! A főnököm, Michel, és a párom, Tim.

Nem mondott családneveket. Michel felállt, még nem látta, ki jön. Tim meg egy lépésre volt már, de még nem látta a főnök arcát. Aztán egymásra néztek… és nagy lendülettel megindultak a másik felé! Bella agyába belevillant, hogy „te jó ég, ezek ismerik egymást, ősi ellenségek, és ki tudja, mióta vadásznak a másikra, most pedig meglelték egymást, és itt iszonyatos verekedés lesz! Holnap új bútorokat kell rendelnem!” – jelent meg a lelki szemei előtt egy romhalmaz látványa, ami perceken belül beborítja az egész kávézót.

Aztán döbbenten látta, hogy amazok egymás hátát csapkodják, és emelt hangon örülnek, kiabálnak, holott egészen közel álltak egymáshoz:

- Hát veled mi van?

- Évek óta nem láttalak!

- Pedig itt vagyok a városban!

- De hol? De hol?

- Ezt én is kérdezhetném…

Bella arcáról eltűnt a félelem, helyét a csodálkozás foglalta el:

- Ti ismeritek egymást?

- Miért, úgy nézünk ki, mint két vadidegen? – ez persze Michel volt. Tim derűsen pillantott Bellára:

- Mindig csak annyit mondtál, hogy Michel így, meg Michel úgy. Ha tudtam volna, hogy ez a Michel éppenséggel Zoomer!

- De hát honnan ismeritek egymást?

- Az egyetemről! Ugyan két különböző szakra jártunk, de sokat lógtunk együtt. A négy évből legalább kettőben olyanok voltunk, mint a sziámi ikrek.

Michel hamiskásan hunyorított Bellára:

- Nem is tudod, milyen nagy nőcsábász volt a pasid. Ha akarod, mesélek róla pár igen terhelő esetet…

- Ami azt illeti, én is mesélhetek rólad! – vágott vissza Tim, és már el is kezdte: – Emlékszel, mi volt azzal a szőke irodista nővel, akivel a szemeszter végén kezdtél ki, és bent maradtatok éjszakára az irodában, de a dékán ottfelejtett valami iratot, és visszajött?

- Magasan volt az ablak – kesergett Michel – Két hétig sántítottam utána. No, de te emlékszel arra a barnára, akit lecsaptál a kezemről?

- Én? Ilyet tettem volna a jó barátommal? – forgatta a szemét Tim mosolyogva. Látszott, hogy nem mond igazat, de ennyi év után ezen már csak nevettek. Bella intett az egyik lánynak és kért egy mexikói kávét Tim számára.

Amikor a tekintetük összevillant Timmel, a másik férfi arcán meglátott valamit. Rövidke volt a pillanat, de Michel mintha sajnálta volna a történteket. Lehet – kezdett a lány mélypszichologizálni – hogy ha nem Tim lenne a párja, Michel most sorompóba állna, és küzdene azért, hogy elvehesse Bellát a férfitól, akit választott..? Maga sem tudta, miért, de volt egy ilyen érzése. Micheltől talán még ez is kitelne.

Büszkeséget érzett – ez olyasmi volt, amiről nem sejtette, hogy van benne. Íme, két ilyen férfi, akik összemérnék az erejüket érte. Talán nem bocsátkoznának ökölharcba, inkább valami más, civilizáltabb módon küzdenének meg érte… De ez csak egy pillanatig tartott Bella lelkében, ősi maradvány volt a réges-régi időkből, amikor ilyen küzdelmeket nap mint nap vívtak valahol az ősemberi hordákban.

Viszont nagyon örült az új helyzetnek. Ha ez így van, ha ők ketten tényleg jó barátok voltak régebben, akkor nem lesz baj. Michel remélhetőleg tiszteletben tartja Bella döntését, és ha egyébként áskálódna, harcolna is egy másik, számára vadidegen férfi ellen, akár csak azért, hogy elhalássza az orra elől a zsákmányt – ebben az esetben nem fogja megtenni, mert Tim a barátja. „És talán engem is becsül, mint munkatársat, nem akar elveszíteni egy olyan társat, aki, lám, még a rettegetett DDD-t is két vállra tudta fektetni.”

A fülét ekkor megütötte egy kérdés:

- Mondd, Michel, mi van a nagybátyáddal, hogy is hívták… Louis? Él még?

- Nem tudom, mert elég régen megszakadt a kapcsolat a maradék család és Luis bácsi között.

- Emlékszel, mikor kijártunk hozzá lovagolni?

- Hát lehet azt elfelejteni? – válaszolt kérdéssel a kérdésre Michel. Teljesen normális hangon szólt, ám a lány figyelmét nem kerülte el, hogy egy kicsit zavarba jött. Elkapta a tekintetét Timről, de ekkor nem nézett Bellára sem. A lány gyorsan megjegyezte magának ez a nevet: Luis. Lehet, valami fekete bárány a családban? Vagy az utóbbi pár évben lett azzá, mióta Tim és Michel nem találkoztak? Elhatározta, hopgy majd Timet is kikérdezi erről a nagybácsiról, ha el nem felejti… Aztán arra is gondolt, hogy lám, milyen sok véletlen találkozás volt az életében az utóbbi hónapokban. Megismerte Timet, de Michelt is, akik ismerték egymást. És egyre erősödött benne a gyanú, hogy neki van valami köze a Zoomer-családhoz, bár ez nagyon halvány gondolat volt. A sors teljesen kiszámíthatatlan, döbbenetes dolgokat produkál.

Michel gyorsan megbeszélte vele, amit akart, és máris elköszönt. Jókedvűen búcsúzkodtak Timmel is. Bella ismét felfigyelt egy mondatra:

- Örülök, hogy Bella veled van. Ez olyan… megnyugtató.

„Megnyugtató, azaz elviselhető a számára!” – villant bele a lány tudatába, de persze nem szólt. Miután a két férfi telefonszámot cserélt – buzgón bepötyögték a másik számát a saját készülékükbe, aztán elbúcsúztak, ismét nagy hátbaveregetések közepette – Bella végre kettesben maradt Timmel, még egyszer kimondta: mennyire örül, hogy Michellel ismerik egymást. De rögtön a saját ügyéről kezdett beszélni:

- Megnézted még egyszer azt a balesetet?

- Utánanéztem, de ha egyszer nem volt, akkor nem volt! Mi több, a múlt század nyolcvanas éveinek végén abban a térségben egyáltalán nem volt utasszállító baleset. A tengerbe meg tényleg nem zuhant egyetlen gép sem. Gondoltam arra is, hogy valaki rosszul emlékszik, és nem is Kairóból indult az a gép Európa felé, hanem valamelyik másik észak-afrikai városból… De úgy sem stimmel.

„Michelt becsapták. Az apja, a nagyanyja. Valami mást akartak ezzel eltitkolni. Az anyja nem repülőszerencsétlenségben veszett oda, bár ő nagyon hisz nekik, elfogadta ezt és soha nem nézett utána. De vajon mi lehet e mögött..?”

Alig várta már, hogy előbbre léphessen. És erre a következő hétfőn nyílott alkalma, amikor telefonon keresték a törvényszéki bonctani intézet genetikai osztályáról: elkészült a géntérkép a minta alapján, amit behozott. Kérte, hogy hasonlítsák össze az előző két mintával. Másnapra ígérték az eredményt. Ezért Bella kedden délben ebéd helyett elszáguldott az intézetbe. Az idős orvos helyett most egy fiatalabb nő fogadta, akit még nem látott.

- Isabella Deniz..? Igen, itt van minden. Látom, kifizette a szolgáltatás árát is. Érdekes eredmény született, amiről mindjárt papírt kap. Nem kér több példányt..? Rendben van, egy perc alatt készíthetek hármat-hármat mindegyikből. Mindkét összehasonlítás pozitív.

- Vagyis… kivel hasonlították össze?

- A fogkefével hozott mintát mértük össze a „Marcia York” néven nyilvántartott halottól származó genetikai jellemzőkkel. Igen nagyméretű az egyezés, kedves hölgyem. Bár eleinte voltak kétségeink, de amikor megjelentek a markerek az anyagban, többé már nem lehetett semmi kétségünk. Éppen úgy majdnem száz százalékos, mint volt korábban az öné és az itt valaha felboncolt halott nőé.

Bella mélyet lélegzett. Még nem volt ideje átgondolni a dolgokat, nem tudta, hogy ennek most örüljön, vagy..? Kicsit összezavarodott, túl hirtelen kapta ezt az információt. Feszülten várta a folytatást.

- Viszont amikor összehasonlítottuk az önével, ahogyan kérte, igen jelentős egyezéseket fedeztünk fel. Ez a genetikai anyag egy számunkra ismeretlen férfitól származik, aki körülbelül huszonöt-harminc éves lehet, és a markerek tanúsága szerint az egyik szülőjük azonos volt, minden bizonnyal az anya. A különbségek is igen jellemzőek önök között, teljesen bizonyos, hogy van, illetve volt a dologban még egy férfi, egy ismeretlen apa. Sőt kettőnek kellett lennie. Más játszotta ezt a szerepet a huszonéves fiatalember, és más az ön esetében.

- Ha jól értem, ez azt jelenti, hogy két férfi… szóval nem egy apától származunk? – lehelte a lány halkan. Kiszáradt a szája, nagyon izgatott volt. A nő közömbösen pillantott rá:

- Féltestvérek. Azonos anya, nem azonos apa. Pontosabb megfogalmazással: két különböző apa.

Az intézet előtt Bella töprengve megtorpant. Fölötte kék búraként feszült az ég. Nagyon furcsán érezte magát. Az infók, amiket kapott az előbb, valósággal megszállták az agyát. Mint egy árvíz, egy cunami, úgy hömpölyögtek át már nem csupán az agyán, de az egész testén is. Mintha elragadta és vitte volna őt magával egy erős hullám.

Ilyesmit még sohasem érzett. Mélyeket lélegzett és nem is ment tovább néhány percig, imbolyogtak volna a léptei, reszketett a térde. Hadd szokja a tudata, a teste a gondolatokat. Amelyek olyan vadak, különösek, valósággal lebirkózták őt és megfosztották az erejétől. Csak utána nézett fel az égboltra, ami most börtönnek látszott. „Be vagyok zárva, be vagyok zárva” – kapta el a kényszerképzet, mintha az égbolt nem adott volna neki elegendő teret lélegezni, élni. Hiszen itt van ez a világ, elég nagy mindenkinek!

Mit tegyen?

Úgy ment a belvárosi utcákon, mint aki részeg. Egyszer nekiment egy szembejövőnek, alig győzött bocsánatot kérni. Öt perccel később egy téren arra riadt fel, hogy nem tudja, hol van. És amikor már kiismerte magát, azon csodálkozott, miért jött erre, hogyan keveredett ide, hisz nem is esett útba… Akkor egy büfében vett egy pohár jeges limonádét, megtámaszkodott egy falnál, lassan itta. Jólesett a kijózanító hideg ital. Egy ideig még mit sem látó szemekkel nézte az utcát, az embereket, aztán bedobta a szemetesbe az üres műanyag poharat. Valamivel jobban érezte magát. Ment, egyre erőteljesebb léptekkel, már tudta, hol van. Végre visszaért a KAFFÁ-ba, az ismerős környezet megnyugtatta. Egész délután igyekezett nem gondolni a fájó kérdésekre, ez persze nem sikerült. Alig várta, hogy leteljen a munkaidő, máris rohant ki az állomásra. Eldöntött valamit a délután folyamán, és ezzel nem volt érdemes tovább várni. Sőt, egy hang azt dübörögte benne: nem is szabad várnia. Minél előbb, annál jobb.

A múlttal szembe kell nézni!

Elszántan indult és ugyanúgy haladt tovább. Főpályaudvar, vonat Lathamba. Amikor a két áramvonalas, piros kocsiból álló szerelvény kigördült, Bella behunyt szemmel ült a helyén. Nem, nem akarta látni azt a szakaszt, ahol annak idején „Marcia York” a halálát lelte az acélkerekek alatt. Azután máris célba ért, kiment az állomás elé, beült egy taxiba, és közömbös tekintettel figyelte a már-már ismerős utcákat. Majd elfogytak a házak, zöld, ritkás ligeteket és erdőket látott, és máris bekanyarodtak a fasorba. Az Alysor-kastély előfehérlett a fák közül. A nap még nem hajlott alkonyatba, kedves kis meleg szellő játszott a lány hajával, amikor az épület előtt kilépett a taxiból és arcára esett a késő délutáni fény.

Az egyik ablak mögött állt valaki. Árnyékban lapult, mint oly sokszor már. Mielőtt meghallotta a közeledő kocsi zaját, már valami riasztotta, akár vadat az erdő mélyén egy ág roppanása még éktelen távolban. Amit csak ő képes meghallani, mert az ő élete a tét. Amikor pedig meglátta Bella arcát, átrohant rajta egy jéghideg hullám. Mióta felbukkant ez a nő, nincs nyugalom. Van benne valami nagyon, nagyon nyugtalanító. Veszélyt hordoz magában. És ha most itt van, ráadásul egyedül jött ide, akkor a baj nagyobb, mintsem gondolná.

Bella biztos volt benne, hogy Michel még nem jött haza. Ahhoz túl korán van, és a sárga sportkocsit sem látta sehol. De ez most nem is érdekelte. Csak egy pillantást vetett a gazdasági udvarra. Aztán határozottan megkerülte a ház sarkát. A kastély várként magasodott előtte, ő meg egy pillanatig ostromló seregnek képzelte magát. Lehet, a bentiek védekezni fognak? Márpedig be fog menni, be fog törni, ha kell! Nem lehet útjában semmilyen akadály!

Határozottan ment a főbejárathoz. Az ajtó diszkréten nyikordult – látszott, manapság már ritkábban használják. Nem nagyon járnak ide vendégek, a hátsó „gazdasági” bejárat – amit száz évvel korábban nyilván még „cselédlépcsőnek” hívtak – a manapság használatos.

Bella léptei magányosan kopogtak. Nem tudta pontosan, hol lakik Alysor, hol a lakrésze? Csak nagyjából sejtette: ott lehet a szalon mellett, ahol először fogadta őt. És ahol úgy megfagyott körülöttük a levegő, az ebéd után pedig valamelyest enyhült a légkör. Megtalálta a szalont, de ott nem volt senki. Ismét kilépett a folyosóra, és akkor megpillantotta az asszonyt.

Kísérteties látványt nyújtott. Alysor Zoomer hosszú köpenyben állt a folyosó kellős közepén. Nyitva volt a szobája ajtaja, és az ablaka is tárva lehetett, mert az alakját takaró könnyű lepel kavargó mozgásban volt, miközben maga az asszony mozdulatlanul állt. Még az arca is: akár a kőszobor, a mélyen beléje vésődött ráncokkal. Csak a tekintete követte a lány mozgását.

Alysor tudta, hogy Bella őt keresi. Michel nem volt itthon. Márpedig, ha Bella a férfihoz jönne, rég megbeszélték volna a találkozót. Lelkiekben felkészült – ugyanakkor tudta, hogy ilyesmire nem lehet felkészülni. A kastély most maga lett a dzsungel. Trópusi őserdő, rejtekkel, csapdával terhes. Alysor még arra is gondolt percekkel korábban, hogy elrejtőzik. Annyi búvóhely van egy ekkora házban, és ő itt töltötte egész életét, hát kiismeri mindet!

Aztán elvetette az ötletet. Nemcsak gyerekes lenne, de a gyávaság egyik bizonyítéka. Alysor pedig most, nyolcvanon túl, már nem akart megszégyenülni. Nagyon kevés kíváncsiság is dolgozott benne, de nagyobb volt a félelme és a nyugtalansága. Végül is előjött, amikor hallotta a lány lépteit odakünn. Megtorpant a tágas folyosó közepén.

Bella közelebb jött. Volt valami ijesztő Alysor szemében, és az egész helyzetben. A kastély is olyan néptelennek tűnt… No, és a csönd..! Mintha a világűr hideg, végtelen csöndje borult volna rájuk. Idegen zaj volt, ahogy a lány cipői koppantak a folyosó kövén.

- Beszélnünk kell – mondta Bella keményen. Félelme, mint apró kéregdarabok, pergett le róla, érezte, ahogyan visszatér a bátorsága. Az elszántsága. Ám mielőtt odaért volna Alysorhoz, a nő megfordult, és bement a kisebbik szalonba. Az ajtót nyitva hagyta: jel volt ez, hívás. Vagy belenyugvás az elkerülhetetlenbe? Bella nem tudhatta, miféle érzelmek kavarognak az asszonyban. De az is lehet, hogy nem sejtette, mit akarhat tőle Bella, bár valami azt sugallta, nem így van. Alysor sejti, hogy nagy itt a tét. Legalább ennyit érez.

Az asszony leült egy fotelba. Bella meg vele szemközt foglalt helyet. Kivette a dossziét a táskájából, sorban kirakta a genetikai vizsgálatok eredményeit, úgy tette le őket az asztal túlsó szélére, hogy Alysor is elolvashassa. De mert látta, hogy az nem a papírokat, hanem őt nézi, szemében értetlenséggel és nyugtalansággal, Bella erőt vett magán és úgy döntött, egyetlen mondattal közli a lényeget. Hogy utána már világos, tiszta legyen a helyzet.

Nagyon mélyre merült le önmagában, aztán kimondta:

- Alysor, én az unokád vagyok.

Az elűzött

Alysor lelkében valami összeroppant.

Mióta csak megpillantotta őt a kastély egyik ablakából, negyven idegen vendég között is feltűnt, azonnal. Jeges hullám árasztotta el a lelkét, a torka összeszorult, és homályos félelem kezdett dolgozni benne. Nem tudta, mi a baj, de hogy baj van, azt nagyon érezte. Remélte, eltűnik és elfelejtődik. De Michel idehozta ebédre, üzlettársként mutatta be, és akkor Alysor már sejtette, hogy nem tud tőle egykönnyen megszabadulni.

De az, amit ez a Bella most az arcába mondott, mérhetetlenül felháborította. Hogy jön ahhoz, hogy tegezze őt? És miféle papírokkal manipulál itt? Az ő családjukban az ilyesmi nem volt szokás régebben, és ezután sem lesz az.

Bella meg csak ült vele szemben és várta a választ. Várt bármilyen reakcióra. De a hír annyira főbe kólinthatta az idős asszonyt, hogy csak ült, nézte a lányt szó nélkül. Majd tétován nyúlt a papírokért. Ezek mind másolatok voltak. Előbb csak kézbe vette őket, de még fölöttük is a lányt figyelte. Aztán beléjük nézett. Az egyiknél megremegett – és Bella, aki figyelmesen követte a mozdulatait, tudta: most látta meg a vasúti halott nevét: „Marcia York”.

Már nyitotta a száját, hogy elmagyarázza, miért nyomozott és hogyan jutott erre az eredményre. Sejtette, hogy Alysor nehezen fog megbarátkozni a gondolattal, nem lesz neki könnyű elfogadni a tényt, hogy egy teljesen idegen ember mostantól kezdve szintén tagja a családnak. Nos, és így arra is fény derül, hogy annak idején nem mondtak igazat a gyermek Michelnek. De titokban azt remélte, a tény, hogy az unokáját látja, valahogy mégis enyhülésre készteti. Ám ekkor olyasmi történt, amire nem számított.

Alysor Zoomer felállt. Bella nem tudta, kövesse-e a példáját. Mi lesz most? Valamiféle szertartás, amelynek során őt ünnepélyesen befogadja a családba? Az asszony szeme sötéten csillant. Még mindig a lányt nézte, aztán meglepő hangerővel törtek ki belőle a szavak:

- Maga egy csaló! Miféle papírokat szedett össze? Persze lehet, hogy maga gyártotta őket! Mit képzel, csak úgy besétál az életünkbe, és öt perc alatt tönkretesz mindent? Behálózta az unokámat, és most ki akar túrni minket innen? Netán bíróságra is elmegy, hogy megkaphassa a Zoomer-vagyon egy részét? Hát az nem fog sikerülni, ezt már most megmondom!

Bella úgy megdöbbent, hogy alig hallotta a szavakat. De az értelme elhatolt hozzá. Csak az öregasszony arcát látta, de főleg azokat a sötét szemeket, amelyekben lánggal lobogott a gyűlölet. Mégis, Bella igyekezett uralni a helyzetet, de elsősorban önmagát. Ő nem fog kiabálni, nem emeli fel a hangját sem. Ugyanakkor tudta: az el sem kezdett tegeződésnek máris vége, itt halt meg ebben a pillanatban. Itt nem egy család készül összeborulni, itt és most párviadalra kell készülnie. Neki is, ahogyan Alysornak.

- Ha a papírok hamisak, nincs mitől tartania… – kezdte volna Bella sorolni a logikus érveket, de a hangja elcsuklott, már azon is meglepődött, hogy egyáltalán ki tudott nyögni egy fél mondatot. Hirtelen jeges üresség terjedt szét a testében, még felállni sem volt ereje. Alulról nézett fel arra a nőre, aki eddigi esendő külsejét most meghazudtolta: erővel telt meg, az energia majd’ szétvetette. Valóságos fúria lett, egy dühöngő boszorkány, aki a jogait, a családját, a birtokait védi. Elég volt Alysor szemébe néznie, hogy Bella azonnal tudja: ő maga ezt tényleg így érzi. Tovább kiáltozott:

- Takarodjon innen, maga zsaroló! Botrányba akarja keverni az unokámat, meg az egész családot? A jó hírünket? Vagy mindjárt mond egy összeget, amennyiért hajlandó elállni a pertől? Nincs szükségünk erre, de nem félünk senkitől! Nekünk nincs titkolnivalónk! Vagy netán arra pályázik, hogy mivel szívbeteg vagyok, hát itt esek össze, maga pedig Michel révén befurakodik a családba és megszerzi a vagyon felét? Talán ez a kastély is kellene, nemde? Láttam magát! Meglestem, ahogyan nézelődött! Bizonyára azt mérte fel, mennyiért tudná majd elpasszolni, elkótyavetyélni azt, ami nem is a magáé, amihez semmi köze..! De én még élek! És élni is fogok, most már főleg azért, hogy megakadályozzam azt az ocsmányságot, amit el akar követni ellenünk. Gondolhattam volna, hogy csak ennyi telik ki magától! Kifelé..! Takarodjon a házamból, maga átkozott kígyó!

Bella most már azt sem tudta elhinni, hogy tíz perccel ezelőtt még azt mondta az regasszonynak: „Az unokád vagyok”. Ez már elröppent, kozmikus távolságban lebegett, talán a semmiben. Lassan állt fel, miközben egyik sem vette le a szemét a másikról. Végre Bella legyőzte a döbbenetét, és remegő térdekkel ugyan, de kimondta:

- Itt hagyom a papírokat, talán később mégis megnézi őket. Nekem nem kell a maga kastélya, az unokája sem… Nekem csak egy család kellett volna, mert azt elvették tőlem.

Ment fáradtan, nagy terheket cipelve a vállán. A papírok említésére viszont Alysor lecsapott az asztalra, összemarkolta a genetikai eredményeket, gyűrte-tépte-szakította a lapokat, és a fecniket az ajtó felé, a lány után vágta.

De Bella ezt már nem látta. Akkor már a folyosón ment, egyre gyorsabban. A végén már szaladt, ám közben előtörtek a könnyei. Nem akart sírni, de a fájdalom erősebbnek bizonyult nála. Olyan ütést kapott az imént, amit másképpen nem bírhatott ki. De igazából a sírás sem hozott enyhülést. Ráadásul majdnem eltévedt a földszinten. Végre talált egy kijáratot, kivágta az ajtót, és rohant volna bárhová, csak innen el…

Rettenetes fékcsikorgás térítette magához. A combjától pár centire állt meg a sárga kocsi, fehér kavicsok röpültek széles sávban. Bella akkor emelte fel a fejét. Michel kiugrott az autóból és odarohant hozzá.

- Majdnem elgázoltalak, olyan váratlanul ugrottál elém. Nem esett bajod? Bella, mi történt?

A lány csak markolta a férfi vállát, karját, nem is vette észre, milyen erősen szorítja. Szüksége volt valakire ebben a rettenetes viharban. Aki megtámasztja, megtartja, akibe kapaszkodhat. Közben az arcán gördültek a könnyek. Nem tudott szólni, először mintha vasprés szorítaná a torkát, csak lélegezni próbált, és örült, hogy sikerült. Végül kinyögte:

- Alysor… kiűzött a kastélyból.

- De miért?

- Majd… majd ő elmondja. Én megyek… – és indult volna tovább, de megtántorodott. Michel elkapta a karját, közben elővette a telefonját és hívott egy taxit:

- Vitesd magadat a Latham-i „Ezüstfenyő” vendéglőbe. Hamarosan utánad megyek, mert hallani akarom a te verziódat is.

Michel leállította motort és besietett a kastélyba. Bella meg a sportkocsihoz támaszkodva pihent egy kicsit, majd amikor hallotta a közeledő zúgást, elindult a ház sarka felé, hogy a taxis észrevegye a várakozó utast. Közben bealkonyult, a földet kezdte elborítani a szürkeség. Amit Isabella Deniz annyira utált.

Michel hármasával szedte a lépcsőfokokat. A szalonban már nem volt senki. De a drága szőnyegen száz papírdarabka hevert. Csak az egyiket, a legnagyobbat emelte fel. „…tikai vizsgálat ered…”, ennyit tudott elolvasni. Ledobta és ment tovább a folyosón.

- Nagyi, hol vagy?

A hálóban talált rá. A hálószobában, ahová kiskorában Michelnek nem volt szabad belépnie. Ahol minden tárgy azt sugallta, hogy ő Alysor tulajdona, érte létezik, ő tette oda, hát csak az övé lehet. Később, nagy néha, ha Alysor nem érezte jól magát és ágyban maradt, a középiskolás, majd egyetemista Michel már beléphetett ide. De sohasem érezte jól magát. Volt valami idegenség a szobában: barátságtalan sugallatok áradtak nem csak a bútorokból, de talán még a falakból is. Most más volt a helyzet – a rossz egyenesen Alysorból áradt. Az asszony az ágya szélén ült, és nem nézett a férfira. Érzékelte, hogy az unokája belépett, de nem reagált. Kőszobor lett ismét, a harag és a sértettség szobra.

Michel viszont olyan volt, mint máskor. Értetlenség ült a szemében, ám a szokott jókedvével köszöntött be:

- Szia, nagyi, jó estét! Min zördülhetett össze a szívemnek oly kedves két hölgy?

Nem ez volt a legjobb szövege, de most más nem jutott eszébe. Hirtelen maga is megérezte, hogy ezzel hibát követett el. Sajnos éppen ez az ál-gondtalan és kedélyes hangnem bőszítette fel a nagyanyját, ismét. Alysor szikrázó szemmel tört ki:

- Azt mondod „hölgy”? Arról, aki éppen az imént bizonyította be, hogy nem méltó sem hozzád, se a családunkhoz?

- De mi köze ennek a családhoz?

- Be akart férkőzni, méghozzá aljas módszerrel! Zsarolással! Képzeld, azt állította, hogy ő is az unokám!

Michel semmit sem értett:

- Miféle unoka, miről beszélsz? Hiszen az én vagyok, és tudtommal…

- Jól tudod! Te vagy az egyetlen unokám! De beállított ez a kígyó, és valamit papolt holmi genetikáról, meg hogy be tudja bizonyítani a rokonságot. Képzeld, azzal nyitott, hogy letegezett!

- Letegezett, téged..? – Michel szeme elkerekedett – Hát ez tényleg szörnyű. És egyben azt is bizonyítja, hogy fogalma sincs arról, milyen viszonyok uralkodnak a mi családunkban.

Alysor szeme sötéten izzott. Maga volt az alig mozduló vulkán, amelynek a belsejében rettentő erők kavarognak, feszülnek. De a tűzhányó most csak szavakban tört ki:

- A kastély kell neki, meg a vagyon… Az én pénzem, a te pénzed… Fogadni mernék, hogy nem véletlenül ismerkedett meg veled, és nem véletlen az sem, hogy így összemelegedtetek…

- De nagyi… én nem…

- És hát persze, el akarja venni tőlünk a kávéházakat is! Az egész KAFFA kell neki!

- De ő találta ki a láncolat nevét is…

- Hát persze, hisz már akkor tudta, hogy egyszer az övé lesz!

Michel elgondolkozott. Már megkérdezte volna, hogy egyáltalán miről beszélt Bella Alysornak, de jobb ötlete támadt:

- Ha azt állítja, hogy rokonok vagyunk, akkor értem, miért nem akart lefeküdni velem.

- Ez semmit sem bizonyít! – csattant fel Alysor. Mintha megérezte volna, hogy Michel nem teljesen ért vele egyet. Az ostromlott vár falán rés támadhat..? Alysor szeme szikrát hányt, elkapta az unokája karját: – Kérlek, tégy valamit! Te vagy a férfi a családban! Egyszer és mindenkorra tisztázni kell a helyzetet!

- Nagyi, te semmit sem titkolsz előlem? – kérdezte váratlanul Michel, és kereste Alysor tekintetét. De az asszony leszegte a fejét, és makacsul ismételgette:

- Tenned kell valamit, Michel, ez így nem maradhat. Rettenetes lenne.

Bella a Latham-i étterem teraszán foglalt helyet. Meleg volt, sötétedett, és kékesen fel-felizzó rovarölők dolgoztak a sarkokban. Bella kért egy üdítőt, azt kortyolgatta, és nem tudta, mit tegyen. A kellemetlen élmény nagyon megrázta. Egyetlen perc alatt omlottak össze az álmai, amit egy családról szövögetett. Igaz, erről még Timnek sem beszélt soha. Csak estefelé, ha egyedül volt, elalvás előtt ábrándozott erről. Most be kellett vallania, hogy igenis, megesett, hogy úgy képzelte el: egyszer majd a kastélyban fog lakni Timmel és a gyerekekkel, és persze ott fog lakni Michel is a maga családjával, és… De ez olyan volt, mint amikor repül egy madár és a gonosz vadász rálő – a repülés íve megtörik, a madár lezuhan, meghal. És az a legszörnyűbb az egészben, hogy nem csak egy élet veszik oda, de a repülni tudás öröme is. Bár a madárnak természetes, hogy repül, de egy embernek, aki a földről nézi, ez valami felemelő, és irigylésre méltó dolog. Ebbe rondít bele a vadász a maga primitív ösztöneivel.

Most vele is valami ilyesmi történt. Repült, szépen, magasan, és akkor elhangzott valami, ami felért egy puskalövéssel: pusztuljon a madár, ne repüljön, ne álmodozzon!

Most már hajlamos volt azt hinni, hogy az tényleg csak egy kósza álom volt. Még szidta is önmagát, hogy miféle ostobaságra vetemedett már megint! Ideje leszokni az álmodozásokról! Ezek nem vezetnek semmi jóra, sőt, talán nem vezetnek sehová. Egyáltalán, miért forgat a fejében ilyen gondolatokat? Miért hitte, hogy övé is lehet a kastély, és más szinten fog élni, mint eddig? Nem kell folyton felfelé nézni. „Jobb, ha a lábad elé nézel, el ne ess!”, mondta magának most nagyon okosan, de egyben keserűen is. Az életet magaddal egy szinten kell élned, ott találod meg a helyedet és a neked való embereket - ne akarj egyszerre egész emeleteket ugrani felfelé!

Már messziről meghallotta kocsi motorját. A sárga autó valósággal vágtatott a csöndes utcán. Michel csak akkor lassított, kicsit megnyugodva, amikor messziről észrevette a lányt a teraszon. Leparkolt, odajött. A pincértől egyelőre csak kávét kért, sejtetve, hogy talán később vacsora is lesz. Megállt a lány asztala mellett és elővette a telefonját:

- Timnek van kocsija? – kérdezte köszönés nélkül.

- Persze.

- Dolgozik most..?

- Úgy tudom, igen.

Michel hát Timet hívta. Pár rövid kérdés és katonás válasz hangzott el, meg egy mondat arról, hogy Tim, ha Boville felől jön, hogyan találja meg az „Ezüstfenyőt”.

- Itt várunk Bellával – mondta befejezésül, és elgondolkozva meredt maga elé egy pillanatig. Valami nagyon megrázhatta, értette meg a lány. Ilyennek még sohasem látta: Michel tekintetében szomorúság ült. Csak nem azt hitette el vele Alysor, hogy… Nem, ilyesmire Bella most gondolni sem akart. Aylsor hadd merüljön el egy távoli képzelt tengerben, nincs rá szükségűk, itt és most nem kell említeni sem. Jó volt Michel közelében lenni, érezni a kisugárzását. A férfi erőt és biztonságot adott. Így hitte.

Michel nézte a lányt, csak utána foglalt helyet mellette.

- Alysor mit mondott? – nézett Bella Michel arcára.

- Vádaskodik. De érzem, hogy valamit titkol. Igazából még azt sem tudtam meg, miért és hogyan lettél zsaroló, kígyó és a nagyi által totálisan kiátkozott személy?

- Ez hosszú történet.

- Sebaj. Van időnk, és én tudni akarok mindent – felelte eltökélten a férfi. Bella keményen a szemébe nézett:

- Megrázó dolgokra fog fény derülni…

- Kibírom.

- …a családodról is.

Michel nyelt egyet:

- Ne kímélj. Csak egy kérdés: Tim is tud erről?

- Még nem mindenről, de sok dolgot vele közösen nyomoztunk ki. Eleve ott ismerkedtünk össze, a könyvtárban, amikor régi adatokat kerestem… valakiről.

Michel látta a lány arcán, hogy ez tényleg komoly. Nyugtalan lett. Hiszen már ahogyan a nagyanyja viselkedett, az is arra késztettre, vegye komolyan a dolgot. Itt valami nagy erő feszül, ismeretlen dolgok gyakorolnak előre kiszámíthatatlan hatásokat, értette meg Michel Zoomer.

És Bella beszélni kezdett. Hogyan próbált a gyámügyi hivatalon keresztül valamit is megtudni a saját származásával kapcsolatban, és hogyan mondtak azok nemet, mennyire tanácstalanoknak bizonyultak! Itt jött be a képbe Tim, teljesen véletlenül. Innentől kezdve már közösen nyomoztak, így – sugallta, de ki nem mondta Bella – Tim is tanúsíthatja, amit mondani fog. A Deniz-téri kitett csecsemőtől hogyan jutottak el oda, hogy az anyját talán baleset érte. És amit nem kapcsoltak össze a hatóságok huszonkét évvel korábban, azt Timnek és neki sikerült összehoznia. A Latham-i szegények kórházáról, az asszonyról, aki ott szült, és aki a „Marcia York” álnevet diktálta be…

- Ezért kérdezted, hogy láttam-e otthon ezt a képet?

- Én csak azt kérdeztem tőled, hallottad-e ezt a nevet. Tőled tudtam, tudtuk meg, hogy „Marcia York” voltaképpen nem is egy ember, hanem egy kép, egy festmény volt.

- És így derült ki az is, hogy a kép valaha a kastély falán lógott – bólogatott sűrűn a férfi. Bella nagyot sóhajtott:

- Igen, és ez kapcsolta össze a kastélyt az anyámmal – mondta gyorsan. Beszélt volna tovább, de mert kétség ült Michel arcán, Bella hirtelen elővette a dossziét. Nem baj, hogy Alysor összetépte a papírokat: volt ott még másolat. Mindegyikből több példány is! Mintha csak sejtette volna, hogy egynél többre lesz szükség. Most ezeket tette a férfi elé, és megfogta az asztalon nyugvó kezét:

- Azt mondtam, szörnyű dolgokat fogsz megtudni ma este. Ne haragudj azért az estéért, amikor hazavittél a kastélyba. Számítás vezérelt, hogy bejussak a fürdőszobádba, és elvigyem a fogkefédet.

Ezt nem kellett ragozni. Michel esze úgy vágott, mint a borotva. Sok krimit látott ő is. Genetikai vizsgálatokhoz, mintavételekhez szokták alkalmazni a fogkefét, állítólag arra ideális. Nézte a papírokat és értette az összefüggéseket:

- Ez itt azt bizonyítja, hogy egy balesetben meghalt nő és te anya és lánya vagytok. Ez a másik meg azt, hogy te és én rokonok…

- Féltestvérek vagyunk. Michel.

A két kéz most végleg egymásra talált: Michel is megszorította Bella kezét.

- Nagyon különös érzés – suttogta a férfi, és a szeme bepárásodott – Soha nem volt testvérem.

- Nekem ugyanolyan furcsa – így a lány.

De ez csak egy pillanatig tartott. Tudták, hetekbe vagy akár hónapokba is kerül, míg megemésztik a dolgot, és megszokják az új helyzetet. Michel azt mondta:

- Már korábban észrevettem, hogy mások milyen könnyedén és magától értetődően mondanak ki olyan szavakat, mint bátyám, öcsém, húgom, nővérem, és később meg azt, hogy sógorom, sógornőm… Én meg soha nem ejthettem ki a számon egyiket sem. Különös érzés.

Bella folytatta a történetet. Michel döbbenten hallgatta, hogy mi történt az anyjával. Akinek az igazi neve…

- Nathalie Hiness a leánykori neve. Nathalie Zoomer volt, az apám felesége – Michel várta a folytatást. Bella tudta, innentől kezdve nagyon óvatosan kell tovább mondania:

- Te hat éves voltál, és nem emlékszel arra, hogy édesanyád terhes volt? Hogy nagy hassal járt-kelt a kastélyban?

- Alig emlékszem valamire. Az arcára se nagyon.

- Fotók?

- Most, hogy mondod, kicsit zavaró, de anyámról csak korábbi fényképek maradtak az egyik albumban. A legtöbb abból az időből, amikor én még meg sem születtem. Még van néhány képe velem, két-három éves lehetek. És mindegyiken ott van az apám is. Aztán… nincs több kép. Én azt hittem eddig, azért, mert ugye jött a légi szerencsétlenség.

- Légy erős, Michel: nem volt semmilyen szerencsétlenség. Az én születésem után két nappal a vonat kerekei alá esett asszony volt az édesanyám, és egyben a te anyád is.

Michel egy percig csak nézett maga elé. Nem szégyellte volna most, ha elerednek a könnyei. De hát az anyját rég elsiratta, talán akkor is könnyek nélkül. Amikor nem is tudta még pontosan, mi is az a halál. És később, nagynéha, próbálta elképzelni, mi történik egy zuhanó repülőgépben, amikor az a tengerbe csapódik… Látott ilyen filmeket is. Most hát a fejét ingatta:

- Nem értem. Ha az apám felesége volt, hogyan eshetett teherbe egy másik férfitól? Vagyis attól, aki a te apád lett?

- Ezt sem tudjuk, és azt sem, hogy ki volt az a férfi.

Bella egy pillanatra kiröppent innen. Ült az asztal mellett, de a tudata eltávolodott: nagy köröket írt le valahol az ismeretlen térben. Arra gondolt: mi van, ha az apja ma is él, és megtalálható..?

Michel közben kérdezett valamit, amire nem kapott választ, hát a lány arcába nézett. Tudta már, miről van szó:

- Én ismerem mindkét szülőmet, te csak az egyiket. Az apádat is megtalálhatjuk, ha él. Mert ha engem kinyomoztatok, meg ezt az egész helyzetet sikerült legalább ennyire felderíteni, akkor előtted és Tim előtt nincs akadály.

Mintha csak a nevét kellett volna kimondani, a férfi abban a pillanatban felbukkant. Beállt a kocsival a parkolóba, és máris sietett oda hozzájuk. Adott egy puszit Bellának, és lekezelt Michellel, a pincér harmadszor is felbukkant, remélve, hogy végre vacsorát is rendelnek. De Tim, amint az arcukba pillantott, szintén csak egy kávét kért. Aztán leült, és Bella szó nélkül eléje tolta a papírokat. Tim átfutotta, és mindent megértett.

Michel a homlokát simogatta:

- Ti csak azt hiszitek, hogy közelebb jutottatok a megfejtéshez. Igazából most is éppen olyan messze vagyunk az igazságtól. Ha az én anyám szülte Bellát, akkor miért a szegények kórházában hozta őt a világra? Miért nem volt egyetlen cent sem a zsebében? Miért használta éppen a „Marcia York” álnevet?

- Talán ez a magyarázat – mondta gyorsan Bella – Magad mondtad, Michel, hogy anyád azért kedvelte azt a képet, mert egy olyan asszonyt vagy lányt ábrázolt, aki merészen szembeszállt a saját családjával is. A gazdag családjával! Ez lebegett a szeme előtt, amikor az adatait kérdezték a kórházban, és ez egyben üzenet is lehetett. Ha keresné a család, tudja meg, hogy egy újabb kori „Marcia York” szállt szembe egy gazdag, szemellenzős, botránytól irtózó családdal.

- És nekem miért mondták… helyesebben és kereken kimondva: miért hazudták, hogy az anyám Kairóba repült apám nélkül, és visszafelé a tengerbe zuhant?

- Egyszerű – vágta rá Tim – Mert így azt a látszatot kelthették egy kérdezősködő gyerek előtt, hogy bár a mama meghalt, ne keresse a sírját, mert hiszen őt senki sem temethette el.

Michel maga elé meredt:

- Van itt valaki, aki fényt deríthet a titkokra. Akinek válaszolnia kell majd az összes kérdésemre.

Tudták, kire gondol. Bella a fejét rázta:

- Szerintem nagyon erős sokkot élt át ma este. Jobb lenne, ha pár napig nem nyaggatnád.

- Éppen te mondod, aki a frászt hoztad rá?

- Mi történt? – kérdezte Tim, aki ebből kimaradt. Michel a maga kissé gunyoros módján, ujjal mutatott a lányra és árulkodott.

- Csak hogy tudd, kivel van dolgod! Bella ma bement a nagyihoz és a keblére akart borulni. Ehhez megtalálta a megfelelő kulcsszavakat, idézem: „Alysor, az unokád vagyok!” De a nagyi ezt nem díjazta, mondhatni, éppen ellenkezőleg, elmondta Bellát mindennek.

- Vagy félreértette a helyzetet, mert alapból annyira gyanakvó, vagy szándékosan tett úgy, mintha nem értené, mennyire komoly dologról van szó. Azzal gyanúsított meg – magyarázta Bella Timnek – hogy ki akarom forgatni Michelt meg őt a vagyonukból, sőt lehet, ezeket az okmányokat magam hamisítottam, és persze a család ellen megy ki a játék!

- Ennyi elég, értem már – Timet annyira felkavarta az öregasszony reakciója, hogy nem is akart róla beszélni. Talán éppen azért, mert itt volt Alysor unokája, aki semmiről sem tehet.

- Akkor most mi legyen? – nézett Tim hol egyikre, hol a másikra. Michel a maga módján talált választ a kérdésre:

- Először vacsorázunk egy jót, és utána megbeszéljük a teendőket. Pincér, étlapokat..! A vendégeim vagytok. Te is, te informatikai szuperkém és zseni barátom. És te is, kedves húgom. Bár ezt a szót még sokáig nem fogom megszokni.

Az élet zajlott tovább. Két napig rossz idő volt, aztán visszatért a nyár. A kávézóba egyre többen tértek be. Nem volt kétséges, hogy az üzlet beindult, bár persze nem jártak oda még annyian, mint ahogyan azt a tulajdonosok szerették volna. Egy napon ismerős arc bukkant fel a KAFFÁ-ban – hetek teltek el azóta, hogy először találkoztak. Rövidre nyírt fehér szakáll, ősz haj: Max Wester, a műkereskedő, a belvárosi galéria tulajdonosa nézett csillogó szemmel a lányra:

- Üdvözlöm, Deniz kisasszony! Vagy már más családnéven kell önt szólítani?

Bella nem értette a dolgot. Csak kis késéssel kapcsolt, amikor Wester már magyarázta is:

- Ha időközben sikerült kinyomoznia a családját, akkor gondolom, nagy volt az öröm mindenfelé! Nagy ünneplések, hatalmas lakomák az elveszett gyermek tiszteletére, akiből időközben komoly üzletasszony lett. Ünnepélyes befogadás és névváltoztatás, nem?

Bella nem szólt semmit, csak nézett Westerre. A férfi még mondta volna tovább, de látva a lány arcát, lassan elhalkult, majd elhallgatott. Bella arca nyilván érthetően sugározta, hogy mindabból, amit Wester mondott-találgatott-remélt, semmi sem valósult meg. Akkor szólalt meg a lány:

- Semmi baj, Wester úr. Majdnem igaza van. A család félig-meddig előkerült, ráadásul gazdagok is. Eddig hát a sztori olyan, mint egy régi mese, vagy egy mai hollywoodi film. De hát semmi sem tökéletes.

- Nem örültek magának?

- Nem mindenki örült felhőtlenül – szögezte le Bella, és látszott az arcán, hogy szívesen befejezné a témát. Wester, talán éppen a hollywoodi filmek említése miatt, mosolygott:

- „Nem akar beszélni róla”, mint azokban a filmekben szokták mondani, igaz..?

Bella csak bólintott. De kijött a pult mögül, és egy félreeső asztalhoz vezette Westert.

- Ugye, kávézni óhajt..? Megengedi, hogy készítsek önnek egy speciális, extra változatot? Amilyent talán még nem is ivott.

- Kisasszony, voltaképpen azért jöttem, hogy köszönetet mondjak önnek.

- Érdekes, én azt hittem, fordított a helyzet. Ugyanis én vagyok önnek nagyon hálás a segítségért!

- Ön viszont szerzett nekünk egy befektetőt!

- Rayton úr végül tehát úgy döntött, hogy beszáll a műkereskedésébe?

- Igen, igen! Jött és először úgy tett, mintha nem tudná, hogy meg vagyunk szorulva. Hogy azonnali pénzügyi segélyre szorulunk. Jobb helyeken ezt úgy mondják, hogy „tőkét emelnek”.. Már akinek van, az emelhet, persze. Nekünk nem volt. Rayton úr kérdezősködött, aztán kibökte, hogy szeretne befektetni az üzletünkbe, és hogy gyűjteménye egy részét is behozná a készpénzen kívül, hogy adjunk el belőle minél többet. Eltelt egy hét is, mire aláírtuk a szerződést, és az összeget átutalta az akkor már közös kasszába. És csak utána mondta meg, hogy mindez önnek köszönhető, Deniz kisasszony.

Tagadhatatlanul kellemes érzés volt, jól is esett a lánynak. Mégis szabódott, zavarba jött a dicsérettől, ami nagyon szokatlan érzés volt. Végül úgy oldotta meg a helyzetet, hogy elsietett kávét főzni. Mivel aznap nagyon meleg volt, úgy gondolta, készít egy hideg kávét. Méghozzá banánosat. Kiválasztotta a hozzá való kávét, nyolc kanállal kimért az őrleményből, és főzni kezdte. Kevés vizet, és még kevesebb tejet, egy fél banánt, két kiskanál vaníliás cukrot, kókuszreszeléket, és négy jégkockát készített oda. Megvárta, amíg a kávé kicsit lehűl, aztán beleöntötte a mixerbe a többi hozzávalóval – egy pillanatig berregett csak a készülék. Az italt magas pohárba töltötte, nyomott rá tejszint és meghintette kókuszreszelékkel. Maga vitte ki az asztalhoz. Wester elbűvölten nézte az italt:

- Felséges lehet!

- Minél előbb győződjön meg róla – és máris ment tovább. Telefonon keresték, aztán jöttek a szállítók, hát nem volt ideje odamenni a vendégéhez. Wester nagyon lassan, élvezettel itta a kávét, ajka fölött ott maradt egy kis tejes csík, mígnem észrevette és letörölte. A tekintete a „főnökasszonyt” kereste. Talán fizetni akart? Bella jött is, de már messziről intett:

- Ön most nem a KAFFA vállalat vendége volt, hanem az enyém. Látni sem akarom a pénztárcáját, Wester úr.

- De értse meg, nem azért jöttem, hogy kapjak öntől egy kávét, hanem azért, hogy valahogyan megháláljam a nekünk tett szívességet.

- Ha szívességnek tekintjük a pletykálást, hogy a műkereskedő nem tudja kifizetni a villanyszámláját…

- Tudjuk mindketten, milyen nagy dolgot tett értem. Sőt, azt hiszem, Rayton úr sem járt rosszul.

- Szóra sem érdemes.

Wester nézte a lány szemét, aztán kimondta:

- Ezt nem ússza meg ilyen könnyen, Deniz kisasszony. Rayton úrral közösen kitalálunk valami meglepetést, amivel örömet szerezhetünk önnek.

- Én meg majd védekezni és tiltakozni fogok kézzel-lábbal!

- …Amit majd nem veszünk figyelembe. A viszontlátásra, Deniz kisasszony.

A kastélyban csönd volt.

Leszállt az éjszaka. Az ősfák sora megvédte a lakókat a máshonnan ideszűrődő zajoktól. Egy-egy igazi kastély nemes ura ötszáz évvel ezelőtt sem volt kénytelen végighallgatni a falusiak mulatságát. A jobbágyok a maguk világában éltek, a kastély urai meg a sajátjukban.

Valami ilyesmi van itt is, gondolta az öregasszony. Mióta elmúlt nyolcvan éves, felgyülemlett benne a keserűség, amit ez a környező világ szinte minden héten növelt. Legszívesebben bebújt volna a házba, és ki sem jön többet. Valóban egyre ritkábban járt ki. Olyan volt ez, mint egy fordított lék: akárhogyan tömködte be a lyukakat, a világ minden oldalról roppant nagy erőkkel nyomakodott befelé. Végül ez a pár szoba, amelyre élete összeszűkült, volt az egyetlen ép terület – érzése szerint. Mindenütt másutt ott volt már ez az új, fenyegető világ. A plazmatévék, az elektronika, a számítógépek, a zajos szórakozások, a harsányan élt életek világa.

Menekült volna mindettől. A fájdalmak benne laktak, a betegségek száma szaporodott. Újabb és újabb tünetek bukkantak elő, fenyegetően. Az öregasszony minden nap azzal nyitotta ki a szemét: „de jó, hogy felébredtem”. A hálószobájában egyetlen apró lámpa égett egész éjjel, éppen hogy csak megvilágítva a helyiséget. Este, elalvás előtt mindig körülnézett, az ismerős bútorok formái és színei a szemébe ivódtak és akár akarta, akár nem, arra gondolt minden este: lehet, hogy ez az utolsó dolog, amit lát az életében? Hiszen ha éjjel viszi el egy roham, akkor tényleg így lesz. És ezért örült reggel, amikor ismét körülnézhetett. A világa még megvolt.

Nem akart a múltra gondolni. Az olyan… öreges. A vénséges vének, akiknek a jelen nem tud már semmit adni, folyton azon rágódnak, milyen jó volt nekik régen, amikor még fiatalok, büszkék és egészségesek voltak, hát azt tehettek, amit akartak. De az öregasszony nem tartozott közéjük – ő a múlttól is menekült volna. Kevés dologra emlékezett vissza szívesen. Némelyik olyan zavarosnak tűnt innen visszanézve, hogy ahányszor eszébe jutott egy-egy részlet, gyorsan igyekezett másra gondolni. A múlt – meghalt. És nincs értelme feltámasztani még annyira sem, hogy beszéljenek róla.

Az öregasszony az ablaknál ült és nézte a fákat. A közelieket ismerte gyermekkorától. A fák is gyerekek voltak akkor még, emlékszik némelyikre, fiatal csemete volt, cérnavékony törzzsel. Hány év is telt el az ültetésük óta..? Vagy hetven. De lehet, hogy csak hatvanöt. Mindegy. A párkányon ott álltak a gyógyszeres üvegei. Sok volt, de a legfontosabb csak egy, az, aminek az oldalára sárga-piros-fehér címkét ragasztottak. A piros szín különbözteti meg az összes többitől. Ezt naponta háromszor kell bevennie. Ettől függ, hogy életben marad-e…

És ha az asszony ránézett az üvegcsére, látta a félig áttetsző zöldes fala mögött az egymáson fekvő hosszúkás tablettákat, ismét a múlt jutott az eszébe. Milyen régóta szedi már! És az orvos szerint ennek így is kell maradnia. Mindegy, mi van most, és még inkább mindegy, mi volt régen. A múltat úgysem lehet megváltoztatni, belefagyott az idő jegébe, mozdulatlanul és mozdíthatatlanul.

Michelt a múltnál jobban most semmi sem érdekelte.

Ezért jelent meg öt nappal Bella kudarcos látogatása után a nagyanyja lakosztályában. Délelőtt volt még, a nap a kastély másik oldalán sütötte most a falakat. Ide majd délután érkeznek a sugarak. Most még nyitva vannak a spaletták, az ablakok. De amint elmúlik dél és a tűzgömb a maga állhatatos módján előkúszik a kastély sarka mögül, hogy végigverje ezeket az ablakokat, már csukva lesz minden. A spaletták fehérre festett deszkáin nem hatol át a fény. Idebent a mesterséges éjszaka küzd majd a kinti verőfénnyel, a szobák hűvöse a kinti hőséggel.

- Napok óta nem láttalak – így Alysor.

- Nem mertem a szemed elé kerülni... egyelőre.

- Ez mit jelent?

- Mióta a húgommal beszéltél, gondolom, nem a legjobb a hangulatod.

- A húgoddal? Hát te hiszel neki?

- Őszinte legyek? Amikor először hallottam az egész történetet, éppen úgy nem hittem el, mint te. De tényleg eltűnt akkor este a régi fogkefém, és valaki egy vadonatújat tett a poharamba, a fürdőszobámba. Csak ő járt ott akkor este. Elég meggyőző, amit egy erre hivatott tudományos intézet szakvéleményeként olvashattam.

- Ne higgy nekik!

- Ez nehéz lenne, nagyi. Gondold csak el: ahhoz, hogy az az intézmény kiállítson egy ilyen okmányt, amelynek mellesleg a törvény előtt is van jelentősége és hitele, no, szóval ahhoz kell nekik két minta. Két különböző embertől származó minta, amit összehasonlítanak és észreveszik benne az egyezéseket és a különbözőségeket. Ha azt a mintát, ami egyelőre névtelen, nem az én fogkefémről vették, akkor honnan származik..? Van még valahol egy másik unokád, nagyi?

- Nekem nincs másik unokám!

- A jelek arra mutatnak, hogy van. És hogy ne legyen félreértés, elmentem abba az intézetbe magam is. Nem szóltam erről Bellának. Adtam mintát és megrendeltem az összehasonlítást úgy egy halott, mint Bella mintájával. Holnapra kész lesz a jelentésük. Aligha kétséges, hogy mi fog állni benne, nagyi.

Az öregasszony keskenyre szorította a száját. Hallgatott. Michel közelebb húzta a székét, és megfogta az asszony egyik, térdén nyugvó kezét:

- Nagyi, tedd most félre a régi sérelmeidet. Ha vannak olyanok… Nem tudhatom. Most veszem csak észre: úgy nőttem fel itt melletted, főleg apa halála után, hogy semmit sem tudtam rólad! Nem is akartam foglalkozni ilyesmivel. Jó volt, hogy fizetted az iskolákat és jó volt itt lakni a kastélyban. Aztán jöttek az egyetemi évek, akkor csak nyáron jöttem haza… de az is jó volt. Te voltál a biztos pont az életemben.

Ez talán jólesett az asszonynak. De Michel hiába figyelte az arcát, nem látott rajta semmilyen jelet, érzelmet. Elhatározta hát, hogy most kemény lesz és a cél felé tör. Krákogott egyet, hangnemet váltott.
- Te tudod, nagyi, hogy mindig szerettelek, és ez most sincsen másképpen. Már sok éve te vagy az egyetlen vér szerinti rokonom, te voltál a családom… Eddig. Azon, hogy szeretlek téged, semmi és senki nem változtathat. Jöhetnek újabb családtagok, a semmiből felbukkanhatnak rokonok. Ezt az élet produkálja. Most előkerült egy másik családtag, sőt nincs kizárva, hogy előkerülhet még valaki… Bella apja. Mit tudsz róla?

Alysor úgy reagált, mint akit megtámadtak. Döbbenten meredt az unokájára.

- Hát te is átálltál a másik táborba? Szegény szüleid, ha most látnának!

- Például az anyám, ugye? Aki a Földközi-tengerben lelte halálát egy repülőszerencsétlenségben?

Olyan hangon kérdezte ezt, hogy már nem is kellett folytatnia. Alysor ennyiből is tudhatta, hogy egykori hazugsága szétpattant. De nem tört meg, nem hivatkozott másra, nem akarta mindenáron cáfolni a hazugságot, és nem adta fel:

- Bárhogyan is történt, téged védtünk! Apád és én mindent megtettünk azért, hogy ne tudd meg, milyen szörnyűséget követett el az anyád!

Lehet, hogy ez az ő világában szörnyűségnek számított. De Michel már a huszonegyedik század fia volt, még ha az előző évezredben született is. Kék szeme most áthatóan meredt a nagyanyjára:

- Tudod, nagyi, keresek valakit… Azt a régi Alysort, aki jó volt, kedves volt, akinek jó volt az ölébe bújni, ha valami történt velem. Aki mindig megvigasztalt. Aki apa halála után is úgy dajkált, ringatott álomba, mintha még kisfiú lennék. Hol van ez a régi nagymamám, mondd meg?

Alysor hallgatott. Ha Michel abban reménykedett, hogy az asszony könnyekben tör ki, hát tévedett. Pillái közül nem bukkantak elő a megbánás cseppjei, nem rázkódott a válla a meghatott sírástól. Inkább keményen nézte a férfit, majd egészen józan hangon jegyezte meg:

- Amit tettem, érted tettem. Régebben mindig engedelmeskedtél nekem. Most is jobban tennéd, ha hallgatnál rám.

- Akkor is, ha elhallgatod az igazságot?

- Jobb, ha nem tudsz mindent.

Most Michel vesztette el a nyugalmát, és emelte fel a hangját:

- Jobb, ha nem tudom..? Nagyi, huszonnyolc éves vagyok! Meddig akartad titkolni? Ha nem bukkan fel Bella, ha nem árul el téged az a festmény, amit eladtál… Emlékszel „Marcia Yorkra”? A büszke asszonyra, aki szembeszállt a családjával? Ezt tette az én anyám is, és tudod, hol végezte?

Nem lepte meg Alysort. Az asszony arca ugyan továbbra is áthatolhatatlan maradt, de a szemében azért megjelent valami, ami elárulta őt. És ez fájdalmasan hatott a férfira:

- Szóval tudod. Egy vonat kerekei alatt végezte a Boville-i pályaudvaron. Miért nem jelentkeztetek a holttestért? Miért nem azonosítottátok és temettétek el tisztességesen? Annyit csak megérdemelt volna!

Talán ez a mondat váltotta ki Alysor haragját. Egyetlen másodperc alatt megváltozott. Az eddig szoborszerű, majdnem mozdulatlan nő hirtelen megelevenedett. Annyira eltorzult az arca, hogy Michel hátrahőkölt. Még sohasem látta ilyennek a nagyanyját. Igaz, másokat sem. Alysorból szinte fröcskölve tört ki belőle a gyűlölet:

- Befogadtam a házamba! A kastélyba! Ami apádé is volt, persze, a fele az ő apai öröksége. Találkoztak, megismerkedtek. És úgy tudta mindenki, hogy megszerették egymást. Én közelről láttam őket, és én is ezt hittem! Aztán megszülettél te, és múltak az évek. Példás házaséletet éltek, én pedig nagyon örültem, hogy az apád ilyen jó feleséget talált magának. De aztán… – az asszony lehajtotta a fejét. Ám a gyűlölet még mindig áradt belőle. Michel alig mert mozdulni, nehogy kizökkentse őt az emlékező hangulatából:

- Mi rontotta el? – suttogta.

- Nem mi, hanem ki! – csapott fel a láng, szinte látszott, magas fáklyává lett, a gyűlölet és bosszúvágy tüze lobogott benne és belőle. Alysor már szinte kiáltozott: – Jött az a disznó, és mindent elrontott! De hogyan tehette? Ki jogosította fel őt erre? És ne hidd, hogy az anyád valami erőszaknak engedett, dehogy! Megvolt mindene, nemcsak anyagilag, de érzelmileg is stabil volt. Egy férj és egy helyes kisfiú mellett minek kellett neki valaki más?

- Talán... szerelmes lett… – kockáztatta Michel halkan.

- Sze…rel…mes! – a szó részekben szakadt ki Alysorból, és annyi fájdalom, ellenzés és megvetés is volt benne, amennyit egy szóban Michel még sohasem hallott. És nem is lehetett tudni, maga a szerelem-e az, amit Alysor csak ilyen megvetéssel tud említeni, vagy arra a hajdani kapcsolatra gondol? Két keze közé szorította a fejét:

- Hogyan tehetett ilyet az a disznó!

Ez nyilván arra, a Michel számára ismeretlen férfira vonatkozott. Michelben is megkeményedett valami. Látta, vagy legalábbis úgy hitte, másképpen kell beszélni Alysorral. Aki most is a nagyanyja volt, akit szeretett. Mégis, valami okból úgy érezte, hogy itt többről van szó. Az anyja érdekében talán átlépheti a nagyszülő-unoka vonalat?

- Ki volt az?

Alysor csak a fejét rázta. Nem akarta megmondani. Vajon miért védi? – villant a férfiba, de rögtön készen állt arra is, hogy a maga vádjait olvassa Alysor fejére:

- Terhes volt attól a másik férfitól, ez egyértelmű. Mit tettetek, hogy a helyzeten változtassatok?

Csak a csend volt a válasz. Alysor még mindig két tenyerébe rejtette az arcát, az ujjai közti réseken maga elé, a szőnyegre meredt.

- Hol élt, amikor kiderült, hogy mástól terhes? Itt a kastélyban? Erős a gyanúm, hogy utána már nem. Elfordultatok tőle, menekülnie kellett, igaz? Ha vele vagytok a bajban, akkor nem kellett volna a szegénykórházban szülnie, és lett volna a zsebében valamennyi pénz!

Az újabb vádpont is csak lepergett az asszonyról. Alysor fallá lett, ősi, hatalmas kőtömbökből épített fallá, amelyet semmilyen erő, még egy földrengés sem mozdíthat ki helyzetéből. Van-e erősebb a kövek összetartásánál? Talán csak egy ember makacs hallgatása.

- Te és apa tudtátok, amikor a bulvársajtó megírta, hogy halálra gázolta őt egy vonat. És az sem érdekelt benneteket, hogy mi lett a gyermekével? Hiszen megírták a lapok, hogy kitettek egy csecsemőt a Deniz-téri templom elé, de azt is, hogy két nappal később történt az a gázolás… Soha nem érdekelt benneteket, mi lett azzal a gyerekkel? És tessék, eltelt huszonkét év, a gyerek felnőtt, és képzeld el, teljesen véletlenül találkoztunk! Tudod, mi vonzott bennünket egymáshoz? Soha nem hinnéd el: a kávé szeretete! És ezt mindketten örököltük… a mamától. Még most is érzem azoknak a kávéknak az illatét, amit a mama főzött minden délután. Fél négykor kávézott. Emlékszel még? Egyszer azt mondtam, hogy ez „a szent fél négy”, amikor minden elcsitul, és a mama leül kávézni. Sokféle kávét tudott csinálni, szinte minden nap valami mást. Aztán félrevonult, nyáron ki egy kerti asztalhoz, télen meg egy nagy ablak elé. Amikor kávézott, soha nem csinált semmi mást, teljes odaadással élvezte… Én tudom, mert emlékeztem rá, de Isabella vajon honnan tudta? Vajon genetikusan öröklődik a kávé szeretete, a vele való foglalkozás vágya..? Látod, ezt nem tudom. Mégis, kávékról beszélgetve találtunk egymásra. A többit tudod. Mielőtt a szeretőm lett volna, figyelmeztette őt valami ösztön, hogy velem nem szabad… Engem nem figyelmeztetett semmi, én szívesen megtettem volna, hiszen csinos, okos és szexi lány.

Alysor még mindig hallgatott. És ez a hallgatás megértette a férfival, hogy nem juthat előbbre. Ha itt marad délig, ha faggatózik estig – Alysor hallgatni fog. Vajon kit és mit védelmez? És miért, ha az, ami történt, már évtizedek óta csak a múltnak része? Bár Bella, lám, a múltból szakadt ide, mint afféle regényes időutazó. Csakhogy szó sincs kitalált történetről, ez nem regény. A férfi felállt.

- Nagyi, ez elől nem menekülhetsz. Egyszer úgyis el kell mondanod, hogy mi mindnyájan tisztán lássunk. Minél előbb határozod el magadat, annál jobb.

És elment.

Alysor csak akkor vette le két kezét az arcáról, amikor csukódott az ajtó. Az az arc most is kőszobor volt, örökre ugyanazokkal a vonásokkal. És bár a tekintete megélénkült, az arca, a teste megint és továbbra is része volt egy kőfalnak, amelyet nem lehet elmozdítani, sem megkerülni.

Kihűlt nyomon

Nyár volt, hát egyre többen kértek jeges kávét. A legtöbbször brazilt, aminek elkészítését Bella már az első napokban megtanította a lányoknak. De elég nagy volt a változás a személyzetben, ezért egyszer meg is jegyezte Michelnek:

- Szeretnék már állandó „legénységgel” dolgozni.

- Annak is eljön az ideje. Most arra hajtok, hogy két vidéki nagyvárosban is nyílhasson egy-egy KAFFA. Lehet, hogy szükségem lesz a tanácsodra. Holnap délelőtt át kell ugranom az egyik városba… nem jönnél velem, hugi? Négy helyiséget kínáltak fel, csak nem tudom, melyiket béreljem ki. Te más szemmel nézed a dolgokat, mint én, jó lenne hallani a véleményedet.

- Oké, de akkor van egy másik javaslatom: ne menjünk a te kocsiddal. Ha te, mint menő vállalatvezető megjelensz valahol azzal a sárga csodával, rögtön azt hiszik, túl gazdag vagy, és igyekeznek megkopasztani.

- Talán igazad van. Javaslat?

- Menjünk Tim kocsijával. Ha el tud szabadulni, talán velünk tart, ha nem, hát nem.

Egymásra mosolyogtak. Bella nem kérdezte, mi újság Alysornál. Tudta: ha valami változik, ha az asszony megnyílik, azt Michel azonnal jelzi.

- Kérsz egy kávét?

- Jólesne egy... egy… – Michel töprengett, aztán kimondta: – egy jeges-mentás mokka. Teljesíthető a kérésem, üzletvezető?

- Természetesen, vállalatvezető!

Michel leült az egyik asztalhoz, közben jött a postás, és egy meghívót hozott Isabella Deniz számára. A lány megnézte, aztán szaporán járt a keze. Készült a mentás mokka. Nem sajnálta bele a folyékony csokoládét: két evőkanállal is tett a mixerbe, meg a többi hozzávalót, miközben a gép máris készítette a kávét, szokatlanul nagy mennyiségben. Három pohár kávét főzött le, közben összeöntötte az egy pohárka tejet egy evőkanál tört jéggel, egy mentalevelet is tett hozzá, és menta-esszenciát is, igaz, csak egy cseppet. Aztán a forró kávé is ment a mixerbe: habzásig pörgette.

Michel meg csak ült és nézett maga elé. Valami nagyon foglalkoztatta. Amikor a húga eléje tette a kis barna tálcát – a KAFFÁ-ban minden vendég stílszerű, kávészínű tálcán kapta, amit rendelt – eleinte alig figyelt rá. A lány lelkesen újságolta:

- Meghívót kaptam attól a műkereskedéstől, amelyik aukcióra bocsátja a „Marcia York”-ot.

- És beszállsz?

- Á, nincs nekem annyi pénzem.

Michel másra terelte hát a szót:

- Van itt valami, ami régóta nem hagy nyugton. Meg kell beszélnünk valamit, hugi.

- Óh, kedves bátyám – mórikálta magát a lány – csak nem valami családi bulit tervezel? Alysor bizonyára nagyon örülne neki, ha a kastély mellett hangfalakat állíttatnánk fel, és egész éjjel nyomná egy heavy-metal együttes…

- Ez komoly dolog, kedves kishúgom – Michel ugyan átvette a stílust, de látszott az arcán, hogy komolyan veszi a dolgot – Mióta kiderült, hogy te is a család tagja vagy, nem érzem helyénvalónak, hogy te itt talpalsz a vendégek között, és főzöd nekik a kávét, én meg egy céget vezetek.

- Hát istenem, mindenki azt csinálja, amire szellemileg képes – játszott tovább Bella és egy pillanatra olyan arcot vágott, mint egy szellemi fogyatékos. Michel visszatartotta a nevetést, és folytatta:

- Ez akkor is méltatlan. Hiszen bebizonyítottad, hogy a családhoz tartozol, még akkor is, ha... hogy is mondjam csak…

- Ha ez a madár elég vékony ágon ül – mondott Bella egy költői hasonlatot. Michel csodálattal adózott, még füttyentett is, de nem tért el a témától:

- Ami szerintem azt jelenti, hogy örökölnöd kellene a részedet.

- Hát van örökség? És abban részem? – most már nem játszott. Ez a lehetőség eddig meg sem fordult Bella fejében. De ha mégis, ilyesmivel akkor sem hozakodott volna elő Michelnek.

- Ezt még én sem tudom pontosan. Abban biztos vagyok, hogy apám után örököltem a kastély egy részét, a másik része Alysoré, de lehet, hogy Luis bácsinak is van benne valamennyi része.

- Luis bácsi a nagybátyád, akit egyszer Tim említett?

- Tényleg, hiszen Tim találkozott vele párszor. Luis bácsi vidéken élt, vonattal mentünk el hozzá néhányszor, amikor még nem volt kocsim. Lovakat tenyésztett, nála tanultunk meg lovagolni.

- Hogy én miket tudok meg tőled… Timről! Soha nem dicsekedett azzal, hogy tud lovagolni.

- Ez csak azt bizonyítja, hogy szerény ember. Nem úgy, mint én, aki még azzal is dicsekszem, ami nincs. – majd ismét visszakanyarodott a témához – Szóval méltatlan, hogy te a beosztottam legyél.

- De én a kávé-üzletben szeretnék maradni, kérlek, bátyókám, ne túrj ki belőle!

- Milyen kifejezés ez: kitúrni..? – Michel mű-felháborodása majdnem élethű volt – Kérem szépen, ilyen kifejezést nem használtam, sőt, ilyen gondolat sem fordult meg abban a méretes és rendkívül okos fejemben!

- Az a szokatlanul nagyméretű agyad, amely csak egy hasonlóan szokatlan méretű fejben fér el, nem súg neked valami megoldást? Bevallom, nekem sem leányálom hajnalban kelni, hogy ideérjek elsőnek és kinyithassam a kóddal az ajtót, és sokszor csak este kerülni haza és ágyba, holt fáradtan – mondta a lány.

Michel szorgosan bólogatott:

- Hát éppen erről beszélek. Aki a Zoomer-család tagja, az nem élhet így. Annak jobb élet jár.

- De ne feledd, két kézzel kapaszkodom a kávéba…

- Mi lenne – Michel arca felderült – ha rád bíznám a terjeszkedést?

- Itt a városban?

- Itt már nincs sok hely, lefedtük a belvárost a tíz üzlettel. De vidéken még nyitva áll minden, a KAFFÁ-nak óriási jövője van! Nem vagyunk drágák, mégis minőséget adunk. Még egy-egy kisebb városban is lehet legalább egy kávézónk, mindig a belvárosban.

- Ahol nem olcsó a helységbérlet. Havonta egy négyzetméter bérleti díja elérheti a húsz vagy huszonöt eurót is

- Látom, érted, miről van szó. Holnap gyere velem alkudni. Ebben úgyis nagy vagy, rebesgetik már kávés körökben, mióta azt a nagy csatát vívtad DDD-vel.

Másnap reggel Alysor korán ébredt.

Először csak azt hitte, a szokásos fájdalmai gyötrik. De rájött, hogy most jobban fáj, mint máskor. Ugyanakkor éhes is lett hirtelen. Ez szokatlan volt – évek óta inkább tartózkodott az evéstől – ha valami ünnepélyes ebéd vagy vacsora volt, a kisebb adagok is kínszenvedést jelentettek számára.

Meleg volt a reggel. Bizonyára elég késő volt már, talán nyolc óra is lehetett. Régebben korábban ébredt, keveset aludt. Mostanában meg mintha folyton álmos lenne, és reggel is olyan nehezen kászálódik elő a hálószobából. Odalent várják reggelivel, hát lemegy, de visszajönni a lépcsőn már nem olyan egyszerű.

Valami zajt hallott. Lassan állt fel, az ágy széle még biztonságos kapaszkodót jelentett, de aztán elkapta az egyik ablak párkányát, és résnyire nyitotta a spalettát.

Michel állt odalent, és akkor kanyarodott oda egy sötétzöld autó. Egy idegen férfi vezette, és mellette… Isabella ült. Aki ki is pattant a kocsiból, könnyű puszit lehelt Michel arcára, és máris beült hátra, hogy a bátyja útközben kinyújthassa a lábát. Aztán a vezető gázt adott, de nem úgy, ahogyan Michel szokott, hogy valóságos kavicszápor zúdul a környékre: szépen, óvatosan elhajtott, hamar elhalt a jármű zaja.

Az asszony még egy ideig kapaszkodott, mert szédült is. Csak később merte elengedni az ablakot és visszabotorkált az ágyhoz. Leült a szélére és ekkor végre úgy érezte, kevésbé zakatol a szíve és tisztul némileg a feje is.

A város, ahová igyekeztek, nem volt túl messze. Még délelőtt odaértek. Előtte Tim bekanyarodott egy benzinkúthoz. Míg ő tankolt, a többiek tébláboltak, aztán visszajöttek az autóhoz. Amikor beültek, Michel drámai bejelentést tett:

- Gyerekek, én egy komplett hülye vagyok!

Azok persze tréfára vették a dolgot, és anélkül, hogy összebeszéltek volna, hasonlóan reagáltak:

- De szép, hogy végre magad is beláttad!

- Tudod, régóta gyanítottuk, de nem szóltunk.

- Nem akartuk elrontani a kedvedet.

- Azt a gyermeteg boldogságot töröltük volna le az arcodról egy ilyen apróság miatt?

- Gyönyörű dolog az önkritika.

Michel értékelte a humorukat, de a dolog, ami eszébe jutott, megrázta. Ki is mondta:

- Nem értem, hogy-hogy nem jutott eddig az eszembe?

- Nyögd már ki, miről van szó!

- Hát arról, hogy kell lennie valakinek, aki azokban az időkben a kastélyban élt, és így mindenről tudhat! Hiszen a szüleim nem voltak ott egyedül.

- A személyzetre gondolsz?

- Már látom, hogy találunk egy öreg, csökkentlátó és szerfölött siket egykori inast, aki már azt sem fogja tudni, mit jelent a „kastély” szó…

Michel egyetlen karmesteri mozdulattal csöndet intett:

- Most komolyan! Hiszen ott volt Luis, a nagybátyám! Az apám öccse, a nagyi másik fia!

Úgy néztek egymásra, mindegyik, hol erre, hol arra, aztán Tim jelentette ki:

- Hát, ami azt illeti, nem csak te vagy komplett hülye, de én is. Hiszen jártunk nála néhányszor, lovagolni…

- Hol lakik? – zárta rövidre Bella. Amikor kimondták a városka nevét, ő is tudta azt, amit a két férfi már mondott is:

- Erre van, és nem is túl messze!

- Ha ezt elintéztük, odaugorhatnánk!

- Úgyis szeretem a lovakat… már csak nézni.

- Akkor ezt megbeszéltük – így Michel, majd megrázta magát, mint akinek most jut eszébe, mit is hallott az előbb, és társaira nézett fenyegetően – Nos, halljam még egyszer, miket mondtatok az előbb a szellemi képességeim… hiányáról?

Michelnek igaza volt – Bella sokat tanult aznap délelőtt. Abban a városban négy címet kellett végigjárniok. Tim ezúttal hallgatag résztvevője volt a sajátos expedíciónak, nem szólt semmit. Sőt, amikor az egyik helyen a bérbeadó az ő véleményét is kikérte, szerényen megjegyezte: „Én csak a sofőr vagyok” – amivel átengedte a terepet szerelmének és Michelnek.

Bella és bátyja pedig fáradhatatlanul járták a címeket. Tim kocsijában ugyan volt GPS, amely megtervezte volna az utat és egy rokonszenves női hang mondta volna, merre tartsanak. De Michel imádta a térképeket, most is az ölében volt a város térképe és ő irányította a „sofőrt”, mondván: nincs az a GPS, amely tudna arról, ha valamelyik városban a hatóságok tegnap egyirányúsítottak egy utcát!

A belvárosban mozogtak. Amint elindultak egy címre, előtte felhívták a bérbeadót, legyen ott ő is. Aztán mentek, de a két „kávés” már akkor eszmét cserélt a látványról és a helyről, amikor attól még jó messze voltak:

- Elég forgalmasak az utcák.

- A járdákon sokan vannak.

- Amott egy nagy áruház, sok vevővel, ez jó.

- És mellette tágas parkoló, ami szintén jó.

- A sarkon meg egy emeletes parkolóház.

Amikor már látták az épületet, a külleméről, az állapotáról is esett szó köztük. Aztán találkoztak a leendő bérbeadóval. Evidens, hogy csak földszinti helyiségekre pályáztak, és voltak bizonyos mérethatárok. Ez Bella szívügye volt, meg is mondta a harmadik helyen, amit megtekintettek:

- Ha ez csak az egyetlen KAFFA lesz ebben a városban, akkor nem lehet kisebb kétszáz négyzetméternél, mármint a placc, azaz a vendégtér. Kiszolgáló helyiségekre is szükség lesz, no meg toalettek, kis raktár, kis iroda, hely a kávéfőző pultnak… Háromszáz négyzetméternél ne nagyon legyen kisebb.

Michel helyeslően bólogatott, aztán, amikor bementek a most üres üzlethelyiségbe, Michel szemmel felmérte, Tim „lelépte” a falak hosszát – a kirakatüvegek mögött látták a járókelőket. Bella a hátteret derítette fel, aztán összefutottak a terem közepén:

- Tizenhatszor húsz méteres téglalap.

- Amiből irodát csinálhatnánk, az eléggé törpe.

- A pultnak viszont lenne elég hely.

- Megnézem még az energia-ellátást. Vizet, villanyt.

- A vizet már néztem, van hideg-meleg.

A bérbeadó, középkorú férfi, csak állt és nézett. Hallott már a KAFFÁ-ról, némelyik lapnál Michel reklámcikkekre is befizetett. Most várta az eredményt. Sejtette, nem ez az egyetlen itteni cím, amit kaptak ezek a Boville-iek. Végül Michel ment oda hozzá.

- Már csak egy kérdésem van: mennyi a bérleti díj?

Messze nem volt olyan sok, mint amennyit a fővárosban elkérnének egy ilyen forgalmas helyen. Sőt, ez meglepően kevésnek bizonyult. Michel és Bella összenéztek, szavak nélkül is értették egymást. Az arcuk sem rezdült, sőt anélkül, hogy valaha ilyesmit csináltak volna, vagyis hogy összebeszéltek volna, Michel a fejét kezdte ingatni, Bella meg úgy tett, mint akinek a foga fájdult meg hirtelen, az arcához kapott:

- Hű, az egy kicsit sok!

- Nálunk otthon Boville-ben a Belváros szélén is majdnem ennyit kérnek.

A bérbeadó már hetek óta várt egy ügyfélre, ez látszott a helyiségen is: diszkrét porréteg lepett el mindent. Már nagy szüksége volt a pénzre, amit innen remélt rendszeresen, havonta. Lehet, hogy ebből élt..?

- Ha önöknek tetszik ez a hely, akkor… akkor engedhetek a négyzetméter-árból.

- Várjuk a javaslatát – így Bella.

Egy perc alatt megegyeztek. Tim, aki távolabbról figyelte a jelenetet, kifelé menet megjegyezte:

- Félelmetes páros vagytok. Mintha évek óta ezt csinálnátok.

Michel ment középen, amikor kiértek a járdára. Nyári, meleg nap sütött le rájuk, és a férfi hirtelen dupla karmozdulattal magához ölelte mindkettőjüket:

- Amikor Bellában csak egy csinos nőt láttam, hát persze, hogy meghódítottam volna. De most, mióta tudom, hogy a testvérem… Hát ez nagyon megváltozott. Csodálatos érzés, Tim! Neked van testvéred?

- Nincs – rázta a fejét a férfi, de gyorsan hozzátette: – Legalábbis eddig nem derült ki rólam és a családomról visszamenőleg semmi, ami megingatná ezt a feltételezésemet. De mint tudjuk éppen a ti példátokból, az ember sohasem lehet biztos abban, hogy nem szaladgál-e valahol a világban valakije, akiről eddig nem tudott.

Michel hitetlenkedve rázta a fejét:

- Csodálatos dolog, ismétlem. Azelőtt senki nem volt, akire így gondolhattam volna. A mama nem volt, a papa meghalt, a nagyi, hát istenem, csak egy nagymama, értitek. De most olyan jó, hogy van mellettem valaki, akit semmiféle érdek nem fűz hozzám, és akihez engem sem érdek köt, aki szintén fiatal, ismeri és szereti a legfőbb dolgot, amiért érdemes élni: a kávét.

Tim igyekezett megértően bólogatni. Bella már gondolt ilyesmire, ha nem is tudta magának ilyen világosan megfogalmazni, ahogyan most Michel tette:

- Nekem is furcsa, de jó. Nagy élvezet azt mondani valakinek: a bátyám…

- Vagy azt: a húgom…

Tim elnézte őket, aztán komolyra váltott:

- Mielőtt a rokoni viszonyok édesbús taglalása elérné a csúcsot, vagyis mindketten sírva áldanátok a sorsot, amiért összehozott benneteket, azt javaslom, üljünk le valahol.

Erre tényleg szükség lett, hiszen a „kávésoknak” volt megbeszélnivalójuk. Michel felhívta a többi bérlemény gazdáját és közölte velük, hogy részükről a dolog már nem aktuális, találtak megfelelő helyet. Hogy hol? Hát majd megtudják, ha megnyílik a kávézó – vágta rá rejtélyesen. Aztán Bellához fordult:

- Nos, mostantól éppen ez lenne a feladatod. Túl nagy luxus, vagy inkább ostobaság lenne a cég részéről, ha téged ezzel a tudással és ezzel a talpraesettséggel egy pult mögött dolgoztatna. És még mint egy kávézó főnökasszonya, sem érted el a lehetőségeid csúcsát. A csúcs az lesz, hogy társtulajdonosa leszel a cégnek. De most a második legfontosabb állást ajánlom fel neked. Ezt máshol „fejlesztési menedzsernek” hívják, de nálunk legyen elég annyi, hogy mától te viszed a terjeszkedési ügylet.

Bella most komoly volt. Csak annyit jegyzett meg:

- Remélem, tudod, mit teszel. Hogy nem csak azért kapom ezt a posztot, mert kiderült, hogy a húgod vagyok.

- A boltvezetői állást is a tudásod, a rátermettséged miatt kaptad. Lehetnél te nem tudom milyen közeli rokonom is, ha nem értenél a kávéhoz és nem tudnál bánni az emberekkel, akkor leshetnéd, hogy rádbízzak bármilyen fontos állást. Akkor lakhatnál valahol egy villában, és a körmödet reszelgethetnéd egész nap egy úszómedence szélén, de az üzlethez közel sem engednélek…

Bella szinte megrázkódott, ahogyan elképzelte, hogy otthon ül, és nem csinál semmit. Csak reprezentál és csillog-villog? Hát ez nem ő lenne. Még jó, hogy Michel valamennyire máris ismeri őt. A bátyja Timhez fordult:

- A terjeszkedés azzal is jár, most figyelj te is, Tim, hogy a kedvesed nem sokat lesz otthon a városban. Lesz, amikor több napra is kénytelen leszel őt nélkülözni. Felhatalmazást kap bérleti és munka-szerződések kötésére.

Most már csak Bellához beszélt:

- Az első két-három esetben kapsz majd mintákat tőlem, és mielőtt felajánlasz egy bérbeadónak egy szerződést, e-mailben átküldöd, hogy megnézzem, és jóváhagyjam. Később már magad intézed ezt is. Holnap például idejössz már reggel, szerződsz ezzel az úrral az előbbi helyen, aztán körbekajtatsz a városban, és keresel egy építő, meg egy takarító brigádot. Az építők beépítik a pultot, amit holnapután reggel idehoz egy kamion, utána jöhetnek a takarítók, aztán a belsőépítész, őt alighanem Boville-ből küldöm utánad. És persze küldjük majd a KAFFA jellegzetes külső jegyeit és jelvényeit, azokat is felszerelteted. Minderre kapsz egy hetet. De ne hidd, hogy nyugodtan ülhetsz… mondjuk az ötödik napon. Mert akkor már Tornero városában is szét kell nézned, ahol ma először jelenik meg a helyi újságban a hirdetésünk: ilyen és ilyen üzlethelyiséget keresünk…

- És ha elfogy a pénzünk, leállunk a terjeszkedéssel?

- Nem fogyhat el a pénzünk. Minél több a boltunk, annál több kávét kell eladnunk, azaz bár meredeken nőnek a költségeink az új boltok bérleti díja, az alkalmazottak fizetése és járulékai, az üzletek rezsi-kiadásai és az adók miatt, nem csak annyival több legyen a bevételünk, hogy ezt a sok kiadást éppen hogy fedezni tudjuk, hanem annyit kell keresnünk, hogy jusson a terjeszkedésre is.

- Mint a kismacska, amikor a saját farkát kergeti – így Tim. De aztán maga látta be, hogy a hasonlat nem egészen találó. Michel a fejét csóválta:

- A macskafarok-kergetés öncélú, és semmire sem vezet, legfeljebb az állat kifáradásához. Én azzal áltatom magamat, hogy sok örömet szerzünk az embereknek a kávéval, egyre újabb és újabb fajta kávéfogyasztási módok felkínálásával. Ez egy kulturális misszió, ezt mondom akkor is, ha most jól kinevettek.

De nem nevették ki.

A falu neve Bova volt. Bella ült hátul, és arra figyelt fel, hogy elől a két férfi egymás szavába vágva élénkült fel:

- Ott ni, a földúton látod azt a kanyart?

- Emlékszem rá. Egyszer kimentünk biciklizni, végig a patak partján.

- És amikor már nem volt tovább ösvény, le kellett szállni és tolni.

- Az meg ott a malom. Akkor még működött.

- Most már aligha, nézd, bezárták és senki sem parkol előtte.

- Most bukkan majd elő a ház ott a domboldalon... És ott van!

- Akkor mintha fehér lett volna, nem?

- Nekem is úgy rémlik. Befestették sárgásra. Az ablakok körül meg kék szegély van.

- De azon kívül olyan, mint volt.

- Nem látom a lovakat.

- Talán kint vannak a legelőn?

Bella egy kicsit féltékeny lett. Nahát, ezeknek közös élményeik vannak már régóta, amikor őt még nem ismerték? Aztán hamar túltette magát ezen.

Luis Zoomer háza a domb oldalában terpeszkedett szélesen. Fehér deszkakerítése az amerikai filmekből ismert ranchok mintájára épült. Valahol távolabb egy traktor pöfögött el. A kapu zárva volt, de csak a járműveknek. Mellette a kiskapu tárva.

A három jövevény lassan ment befelé. A két férfi persze most is mutogatott:

- Ott állt az öreg terepjárója, mindig.

- De annyira mindig, hogy alatta már a fű sem nőtt ki.

- Emlékszel még a ló nevére, amelyikre először ültél?

- Azt hiszem „Sárga” volt. Merthogy fura fickó volt a nagybátyád, a lovait például színekről nevezte el.

- Volt neki „Vörös”, „Zöld”, de még „Fekete” is.

- A Fekete persze a valóságban nem volt fekete szőrű, hogy nehezebb legyen megjegyezni a nevét…

Michel töprengve nézett körül:

- Gyanús, hogy a nagyi már évek óta nem is említette Luist.

Még nem értek oda a tágas verandához, amely árnyékot vetett az erre néző ablakokra is, amikor nyílt az ajtó, és kijött egy nő. Hatvan körül járhatott, de igazából csak a mozgása, meg a fekete ruhája sugallta, hogy idős. Az arca majdnem ránctalan, nagy zöld szeme a látogatókra meredt.

- Jó napot!

- Jó napot, kit keresnek?

Michel volt a szószóló:

- Luis Zoomerrel szeretnénk beszélni.

A nő nézte a férfit, aztán a hangja egy fokkal lágyabb lett:

- Maga Michel Zoomer, ha jól látom.

- Jól látja, asszonyom – Michel nem titkolta meglepődését – Ismer engem?

- Fényképekről. Luis gyakran mutogatta nekem azt az albumot, amelyikben maga is ott van, persze jóval fiatalabban.

Majd váratlanul a lányra pillantott:

- Maga is ismerősnek tűnik, de azt hiszem, mégsem maga van a fényképeken.

Bella mosolygott:

- Én biztosan nem. De ez a két úr diákkorában járt itt a házban is. Idefelé a színekről elnevezett lovakat emlegették.

- A lovak, sajnos… ők már nincsenek. És sok más is megváltozott itt.

Michel rosszat sejtett. A nő fekete ruhája sugallta, hogy... De azért rákérdezett:

- Mi van Luis bácsival?

- Két éve halt meg. Szívbeteg volt… Úgy tudom, ez családi baj önöknél.

- Igen. Az apám is az volt, és a nagyanyám szíve sincs rendben, bár ő már túlment a nyolcvanon.

Tim hallgatta a párbeszédet, és valamit nagyon nem értett. Tekintete Bella szemét kereste, némán kérdezte: Luis Zoomer is Alysor fia volt, és soha nem beszél róla? Egyáltalán, itt volt a temetésén? Míg Michel letörten állt, az idegen asszony mintha eltalálta volna Tim ki sem mondott kérdését, egyenesen ránézett és válaszolt:

- Az volt a kívánsága, hogy égessük el, és a hamvakat szórjuk szét itt hátul, a kedvenc fái között. Megtörtént.

Az ügyvéd értetlenül állt az ágy előtt. Még egyszer megnézte laptopja képernyőjén a jegyzeteit, aztán rákérdezett:

- Asszonyom, biztos benne, hogy… ezt írjam ide? Hogy csak ennyi lesz a szöveg? Már megbocsásson, de…

- Megbocsátom, hogy csodálkozik. De nyomatékosan kérem, fogadja el azt, amit diktáltam, és ne próbáljon engem befolyásolni. Azt hiszem, ezt tiltja is az ügyvédi etika.

- Tiltja, hát persze, tiltja – az ügyvéd nagyot sóhajtott – A kocsimban van nyomtató. De miután kinyomtattam, kell két tanú, akik aláírják.

- A földszinten megtalálja a szakácsnőt, ő majd előkeríti a kertészt, az is ott bóklászik valahol… Mondja meg nekik, hogy mossanak kezet, mielőtt nekiveselkednek az aláírásnak.

Az ügyvéd nem tudta, hogy most búcsúzzon, vagy sem? De hiszen negyedóra múlva ismét itt lesz. Felkapta hát a laptopot és elment. Az ajtótól, fordulást és ügyetlen kilincskeresést mímelve, még egyszer visszapillantott. Az a nagy ágy, és benne az a kis test most védtelenséget, kiszolgáltatottságot sugallt.

Jeges teát kaptak, és a teraszon ülhettek körbe egy asztalt. Tim úgy foglalt helyet, hogy láthassa a völgyet, ahol a sok zöld között a falu ritkásan, egymástól távolabb álló házai is fehérlettek. Michel viszont nem a tájat nézte, hanem az asszonyt, aki éppen önmagáról beszélt:

- Margarita a nevem. Luis csak Ritának hívott. Ha jó kedve volt, elkapta a derekamat, felemelt és megpörgetett a levegőben! „Repül a Rita”, kiáltotta ilyenkor. Mintha hároméves lennék, úgy bánt velem, pedig jócskán elmúltam már negyven, amikor találkoztunk.

- Hogyan kerültek össze?

- Tizenegy éve történt – Margarita asszony szeme körbejárt, még Tim szemét is sikerült eltérítenie a völgytől egy pillanatra. Közben kis időre megállt az a tekintet Bella arcán, kutatóan, aztán tovalibbent – Én mindig házvezetőnő voltam. Férjem nem volt, de azért nem éltem úgy, mint egy apáca, ha értik, mire gondolok. De nem születhetett gyermekem, pedig azzal is próbálkoztam. Így aztán lassan beletörődtem, hogy a sajátom helyett a mások életét fogom élni. Évekig vezettem hol itt, hol ott egy-egy családi házat, főztem, bevásároltam, mostam, vasaltam, vigyáztam a gyerekekre… Így mentek el az évek. Az egyik családnál felnőttek a gyerekek és a két szülő külföldre költözött. Így onnan éppen elmenőben voltam, ezért nézegettem az apróhirdetéseket. Ott fedeztem fel Luis… akkor számomra még Zoomer úr hirdetését. Egyedülálló, hatvannégy éves férfi falusi tanyájára keresett házvezetőnőt. Eljöttem, megnéztem, megtetszettünk egymásnak. Az első hetekben csak úgy vibrált a levegő. Mert volt Luisban valami mágnes, valami csodálatos dolog, amit nem tudok meghatározni… Szóval attól kezdve nem csak házvezetőnője voltam. Feltűnt, hogy nem beszél soha a családjáról. Óvatosan puhatolóztam, nem akartam se megsérteni, se régi sebeket feltépni. De mivel már közelebb kerültünk egymáshoz, és ragaszkodott hozzám – én is hozzá – hát apránként azért elmondott egyet és mást.

Michel várta a folytatást, de mert Margarita most hallgatott, bátran belevágott:

- Mi is a családi történet miatt vagyunk itt. Én csak arra emlékszem, hogy nem sokkal anyám halála után… vagy hamarabb? Az emlékeim elmosódtak már… Luis bácsi elköltözött a kastélyból. Itt lakott, és később, már egyetemista koromban Timmel együtt eljöttünk talán háromszor az évek során. Akkor egyedül volt, szemlátomást jól érezte magát, sokat nevetett, alapjában véve egy vidám ember volt. Mivel mi sem kérdeztünk semmit a múltjáról, ő sem beszélt róla. Valahogy… olyan logikusnak, érthetőnek tűnt, hogy inkább itt lakik, mint abban az ormótlan nagy kastélyban.

Margarita vette vissza a szót:

- Végül, talán egy év is beletelt, lett annyi bizalma hozzám, hogy elmondta a teljes történetet. Ami nagyon régen kezdődött.

- Legalább huszonkét éve – így Bella. És ekkor beléje villant valami. Amit egy régi fotón látott. De nem, ezzel még nem hozakodhatott elő. Sőt, lehet, hogy egyáltalán nem kerül majd rá sor? Nem vette le a szemét a háziasszony arcáról, aki így folytatta:

- Luis a kastélyban lakott. Ott volt az anyja, akkor már özvegy, meg a fivére a családjával. Csinos fiatal feleség, egy kisfiú, akivel Luis nagybácsi sokat játszott. Nagyon jó volt a viszony mindnyájuk között. Egészen addig, míg nem történt valami.

Mindhárom hallgatójában nőtt a feszültség. Margarita nem volt előadóművész, inkább csak ösztönösen tartott kisebb szüneteket, hangsúlyozott szavakat jelentőségteljesen. Talán valahol a lelke mélyén örült, hogy nagy magányában ilyen hallgatósága akadt hirtelen. Olyan emberek, akik maguk is részesei lehetnek valamiképpen a régi eseményeknek – most.

Michel szinte szűkölt már türelmetlenségében, mint egy kutya, szeme kissé kidülledt, és az arckifejezésével akarta sürgetni az asszonyt, aki végre engedett és folytatta:

- Luis beleszeretett a saját sógornőjébe. Eleinte persze titkolta, legalább egy évig, vagy tovább is, így mondta nekem. Aztán mivel a fivére gyakran volt távol, a sógorasszony meg egyedül, és nehezen viselte a magányt, hát… az történt, ami ilyenkor történni szokott. Nathalie, a fiatal asszony, eleinte persze nem volt tudatában annak, hogy ő is vonzódik a férje fivéréhez. Olyan természetes volt neki, hogy ha nincsen itt a férje, akkor itt van a sógora, akivel el lehet járni mindenhová. Akivel sokkal jobban lehetett beszélgetni művészetekről, költészetről, irodalomról, képekről, zenéről, filmekről – mint a férjével, akit inkább csak az üzleti ügyek izgattak.

Tim, tekintete a távoli domboldalt fürkészte. A történet, amit hallott, olyan megszokott, bár nem gyakran történik meg. Ha együtt élnek majd Bellával, vigyázni fog arra: minél többet lehessen otthon. Ebből nem lehet baj.

- …Nathalie és Luis egyre több időt töltöttek együtt, csak egyvalakitől kellett tartaniok: a fiatalasszony anyósától, aki, ugye, egyben Luis anyja is volt. De szerencsére sokáig nem sejtett semmit abból a románcból, ami a két ember között szövődött. Eljutottak abba a stádiumba, amikor már… de hát mit keresgélem én itt a szavakat, maguk mind felnőtt emberek már! Szóval lefeküdtek egymással.

Csönd lett. Bellában nőtt a feszültség. Először maga sem akarta elhinni a történetet, pedig az nyílegyenesen és logikusan haladt tovább. Sőt, kezdettől egy irányba mutatott. De még hallgatott, még őrizte inkognitóját Margarita előtt. Bár egyre nyilvánvalóbb volt, hogy az asszony igenis sejti, ki ő.

- Luis elbeszélése szerint, amikor kiderült, hogy Nathalie terhes lett, ő azt akarta, hogy az asszony vetesse el a gyereket. Nem volt sok választásuk. Vagy az abortusz, méghozzá jó korán, amikor még senki sem vesz észre semmit, főleg nem a férj, vagy kihordani a terhességet, de akkor fennáll a veszély: valaki rájön, hogy nem a férj a gyerek apja. Akkoriban ugyanis a férj elég sokat utazott, nemegyszer hosszú hetekig sem volt otthon. De ha nem is vesznek észre semmit, és megszületik a gyermek, hogyan tovább? Mindenki abszolút természetesen azt hiszi majd, hogy a férj a gyerek apja, Luis „bácsi” pedig nem állhat elő azzal, hogy „dehogy, kérem, nem a fivérem a gyerek apja, hanem én”. És ha senki sem vesz észre semmit, akkor tovább él a szerelmi háromszög is – egy ideig? De meddig? És egész hátralévő életükben titkolni kell, ki a gyerek apja?

Michel hitetlenül csóválta a fejét. Margarita ezt látva elhallgatott. Bella tudta, most kell menteni a helyzetet. És csak ő tudta, hogyan bizonyítsa be: Margarita igazat mond.

- Michel, emlékszel? Mutattál pár fotót a családról. Voltak ott régi felvételek Alysorról is, például amikor teniszezett. Láttuk, hogy két foltból álló anyajegy volt a jobb hóna alatt.

- Láttuk, persze – türelmetlenkedett Michel – No, de hogy jön ez ide?

- Csak így – és a lány feltartotta a kezét. Frissen borotvált hónalján, lecsúszva a jobb karjára, látszott az a kettős folt. Michel egy darabig megütközve bámulta és hallgatta, mit mond Bella:

- Amikor megláttam, nem tudtam hová tenni a dolgot. Nem fért a fejembe, hogy miképpen lehetek én Alysor rokona is, méghozzá vér szerint? Hiszen az anyám nem tartozott a családotokba, az anyám szeretője pedig – mert nevezzük nevén a dolgokat – egy kívülálló volt. Nem örökölhettem egy ilyen genetikailag öröklődő fizikai jegyet. Mert hát kitől..?

Tim, a mindig okos Tim magyarázta meg:

- A biológiai öröklődés okoz néha ilyen dolgokat. Mondhatni „megtréfálja” az embereket. Bizonyos jegyek, betegségek, hajlamok eltűnnek egy vagy több generáción keresztül, hogy aztán ismét előbukkanjanak. Persze régebben erről nem tudtak, hát nem is nagyon figyeltek fel rá. Biztosan nem túl gyakran fordult elő. Szerintem itt is erről van szó. Furcsa, de ki kell mondanunk: Bella nem csak egy vonalon érintkezik a családdal. Az egyik a teljes vonal: Alysor-Luis-Nathalie-Isabella. A másik vonal jóval rövidebb, itt csak Michel apja és fivére kapcsolódik össze. Az egyik az egyik gyerek apja, a másik a másik gyereké. Így te, Bella, ma már kimutathatóan tagja vagy a Zoomer-családnak, leszármazottja Alysornak és Luisnak, féltestvére Michelnek.

Egy pillanatig tartott csak a csönd. Margarita megenyhülten nézett a lányra, nem haragudott, amiért félbeszakította:

- Luis elmondta, hogy sok álmatlan éjszakája volt akkoriban. Végül is úgy döntöttek, vállalják a veszélyt. Ha nem derül ki, hogy valami „baj” van a gyerekkel, akkor inkább azt választják, hogy nevelje fel majd azt is a férj. Elég, ha ők ismerik a titkot. Nathalie eljárt a terhes tanácsadásra, készült a szülésre, a férje is örült, de nagyon örült ám..! Csak volt ott még egy, egyetlen ember, akiben ott fészkelt a gyanú…

- Alysor, az anyós – Timnek nem volt nehéz dolga, kitalálta egyből.

Margarita bólintott, rámosolygott Bellára, talán bátorításul? És tovább beszélt:

- Ő volt az, aki elkezdett számolni. Rájött, hogy Nathalie akkor esett teherbe, amikor a férje majdnem egy hónapig külföldön volt. Annyi tapintat még volt benne, hogy először a menyétől kérdezte meg. Nathalie szegény, persze próbálta tagadni, de éppen ez a heves tagadás ütött szeget az anyósa fejébe, aki még tovább kutakodott az ügyben, összerakta az addig figyelembe sem vett, kicsiny mozaikkockákat. Minden jelentéktelen apróság attól kezdve sokat számított, ő azokat a képzeletében felnagyította, a középpontba helyezte, és rájött, mi történt. Még mindig nem szólt a nagyobbik fiának, hanem hivatta Luist, és négyszemközt kifaggatta. Ő sem tudott jól hazudni, és bár tagadta a dolgot és még azt is eljátszotta, mennyire felháborította őt ez a feltételezés… Alysor addigra biztos lehetett a dolgában. Nathalie akkor már a hatodik hónapot is túlhaladta, hát szó sem lehetett abortuszról vagy bármilyen egyéb módszerről. A gyereknek meg kellett születnie. Maga Nathalie kereste fel egy este Alysort, hogy beszéljen vele. De az asszony hajthatatlan volt. Az arcába vágta, hogy másnap, amikor a fia hazaérkezik, rögtön közli vele a hírt.

Michel behunyta a szemét. Alysor tud nagyon könyörtelen is lenni. Most nehéz volt elképzelnie, hogy mindezt, amit hallott az imént, ugyanaz az asszony tette, aki viszont hozzá milyen jó volt annyi éven át. Különös teremtmény az ember, sóhajtotta magában.

- …Akkor éjjel sok minden történt. Nathalie elmondta a férfinak, mi várható. És képzeljék el: az izgalomtól, a feszültségtől, vagy a dühtől is, hajnalban Luis stroke-ot kapott. Egyfajta bénulást egy agyi vérrög miatt. Orvos, mentő, kórház, klinika, kezelés hosszan. Ez, és csak ez tartotta vissza Alysort attól, hogy másnap közölje a hírt megérkező fiával. De Nathalie attól kezdve folyton magán érezte anyósa figyelő és egyben fenyegető tekintetét. Állítólag meg is mondta neki: csak arra vár, hogy Luis úgy-ahogy felgyógyuljon, akkor kirúgja őt a kastélyból – „ide ugyan nem térhet már vissza!” – és ha ezt megteszi, kénytelen lesz a másik fiának is megmondani, miért teszi ezt Luis-szal. Nathalie a terhessége utolsó hónapjait állandó feszültségben töltötte, nem kérdezgethette túl gyakran, hogy Luis állapotában van-e valami javulás. Így jött el a nyolcadik hónap vége, a kilencedik eleje. Luis nem tudta, mi van otthon. Egyszer az őt meglátogató fivérét kérte, hogy bocsásson meg neki. Azt hitte, amaz már rég tudja, mi történt… Így jött rá a férj, hogy megcsalta a felesége, és hogy a születendő gyermek apja a tulajdon fivére. Alysornak nem kellett teljesítenie a fenyegetését. A férje dobta ki Nathalie-t a kastélyból, pár ruhával mehetett, amerre látott. Pénzt sem adott neki. Egyáltalán semmit. Alysor persze helyeselte a döntést. Állítólag – ezt Luis később hallotta a személyzet egyes tagjaitól, akik kedvelték őt és lábadozása során megkeresték – hogy Nathalie még néhányszor telefonált. Valami menhelyen lakott, ahol az otthon bántalmazott, fedél nélküli nőkről gondoskodott valami alapítvány.

- Ez után történt az, amit tudunk – vette át a szót Bella elgondolkozva – Az anyám a szegénykórházban megszült engem, de már tudta, hogy nincs otthona. Talán abban reménykedett, hogy később, ha rendeződnek a dolgok, visszajön, és magához vesz engem? Minden bizonnyal megtette volna. Az utolsó útja Boville-ből, a Deniz-térről vezetett Lathamba. Talán el is ment a kastélyba? A férjével, vagy Alysorral akart beszélni? Elmondani, hogy kislánya született? Talán odavágta Alysor szemébe, hogy van egy unokája, akit látni sem akart..?

Michelnek támadt egy ötlete. Csöndre intette a húgát és figyelmeztető pillantást vetett Timre is. Értették, hogy meg akar tudni valamit Margaritától, de ehhez szüksége van valamire. A csendre. Arra, hogy ne szóljanak közbe, ne árulják el azt, amit ők hárman már tudnak.

- Kedves Margarita, mi történt ezután? Luis mit mesélt, mit tudott a kedvese sorsáról?

- Sajnos semmit. Csak annyit tudott meg egy kósza telefonból, hogy az asszonyt a terhessége kilencedik hónapjában kihajították a kastélyból, és attól kezdve nyoma veszett. Hogy eltűnt! Ő akkor nem volt abban az állapotban, hogy keresse. Az orvosai nem hogy a klinikáról nem eresztették el – az állapota nem volt jó, a javulása elhúzódott – de még a betegszobáját sem hagyhatta el. Azt mesélte, hogy csak hónapokkal később szabadult, jelentős rehabilitációval a háta mögött. Már ismét képes volt az önálló életre, de arról persze szó sem lehetett, hogy visszamenjen a kastélyba. Jellemző, hogy a holmiját nagy dobozokba csomagolták, és amikor végre SMS-ben küldött egy címet – mert a hívásait nem fogadták, még telefonon keresztül sem álltak vele szóba, Alysor gyakorlatilag kitagadta őt a családból! – akkor elküldtek neki mindent, de persze a fuvart neki kellett kifizetnie. Úgy tudom, először egy bérelt lakásban húzta meg magát majdnem másfél évig, és csak akkor vásárolta ezt a házat. Régebbről elég sok pénze volt a bankszámlán, ami a kórházi idők alatt szépen kamatozott.

- És nem keresett engem? – jajdult fel Bella. Margarita mostantól kezdve csak az ő szemébe nézett, csak hozzá beszélt:

- A kastélyból azt üzenték neki egy kertész útján, hogy Nathalie önként távozott, és úgy tudják, külföldre ment.

- A disznók! – Tim keze ökölbe szorult. Michel rezzenéstelenül várta a folytatást. Túl sokat tudott már Alysorról, jót is, rosszat is – hát sejtette, hogy ezzel nem ért véget a történet.

- A kastélyból csak ennyi szivárgott ki. Luis mesélte később, hogy felfogadott egy magándetektívet és megadta neki Nathalie adatait.

- „Marcia York”. Hallotta ezt a nevet, Margarita?

- Nem – rázta fejét határozottan és őszintén – És ha most visszagondolok, úgy rémlik, Luis sem említette. Nem ismerte ezt a nevet.

Tim nagyot sóhajtott:

- A magándetektív nem a legjobb lehetett a szakmájában.

- Mindenesetre megtett mindent, amire képes volt, állítólag. Luis hónapokon át kerestette Nathalie-t. A magándetektív még a halottak listáit is áttekintette. Minden harminc körüli fiatal nőt, akit autó gázolt el, vízbe fulladt, öngyilkos lett, és így tovább. Azt mondta Luisnak, hogy szörnyű képeket látott olyan halottakról is, akiknek az arcát a felismerhetetlenségig összeroncsolta valami jármű… De nem volt mihez kötni őket. Szerinte egyik sem Nathalie volt.

Michel, Bella és Tim összenéztek. Sejtették már: a kereső akkor hibázott. Tovább kellett volna keresnie, sőt valósággal küzdenie, hogy megtudja, melyik felismerhetetlen áldozat kicsoda. Hiszen nyilván ezek egyike volt Nathalie…

- Nálunk akkor még a genetikai vizsgálatok éppen hogy csak elkezdődtek – tette hozzá Tim – Nem indulhatott el ezen a nyomon.

- És senki sem kereste a gyermeket?

Ezt természetesen Bella kérdezte. Margarita már mondta is:

- Luis szerint a detektív végigjárta a kórházakat, mármint Boville-ben. És bekérte minden akkoriban született kisfiú és kislány adatait, különös tekintettel a szülőanya nevére.

- Álmában sem jutott volna eszébe, hogy a „Marcia York” egy álnév.

- De különben is, a kastélyból azt üzenték neki, hogy Nathalie külföldre ment – emlékeztette őket Margarita – így abban az irányban is folytatott kutatásokat. De tudja, itt már akkor is Unió volt, tehát az emberek úgy mentek át a határon, hogy nem hagytak nyomokat. Arról pedig, hogy ki és mikor hagyta el az Unió határait, a hatóságok nem adnak felvilágosítást egy magándetektívnek. Talán, ha bírósági úton kezdeményezik, és egy bíró dönt arról, hogy ki kell adni az adatokat… Valami ilyesmivel próbálkozott is Luis, de nem járt sikerrel. Anya és gyermeke úgy eltűntek, hogy semmi nyomuk nem maradt. Nem sokkal azelőtt, hogy Luist elvitte a szíve, még megkérdeztem tőle: biztos-e abban, hogy egykori szerelme és annak gyermeke élnek valahol? És akkor azt mondta, nagyon mély meggyőződéssel, hogy nem hisz a halálukban. Szerinte abból a helyzetből, amiben akkor Nathalie találta magát, csak egyetlen módon lehetett kijutni: ha azonnal külföldre megy. Valahová nagyon messzire, ahol nem tudnak róla semmit, senki sem ismeri, ahol nem kell magyarázkodnia semmiért. Legkevésbé azért, hogy ki a gyermeke apja.

- Tehát azt hitte, élünk valahol, talán egy másik férfi mellett..? Egy egzotikus országban? Vagy valahol közelebb, de más néven, és már megtalálhatatlanul? – kérdezte Bella elgondolkozva. Margarita megértően bólintott:

- Igen, azt hiszem, ő erről volt meggyőződve. Sokáig szemrehányásokat tett magának, hogy nem kerestette őket elég kitartóan, máskor viszont megadóan jelentette ki: „Talán jobb is így. Remélem, Nathalie boldog valahol és a gyermekem is az.”

Bella szemébe könnyek szöktek. Nagyon nagy lett a csönd ekkor a teraszon. A nap nyugatra fordult, a hőség enyhült, a jeges tea rég elfogyott. És akkor a háziasszony még azt mondta:

- Az én történetem vége pedig az, hogy Luis mindenét rám hagyta. Itt élek azóta, és nincs nap, hogy ne gondolnék rá. Jó ember volt.

Bella szipogott egy kicsit.

- Szeretné látni? – kérdezte Margarita, és felállt. – Van egy egész fotóalbum, amiben csak az ő élete van. A másik élete, vagyis a miénk, az… nem albumokban van. Tudja, Bella, ezekben a modern időkben már nem albumokban tartanak fényképeket, hanem a számítógépben. Lehet, hogy ezek szebbek, jobb minőségűek… De nem adhatják meg azt a hangulatot, amikor az ember leül, felkészül az emlékezésre, és kinyit egy ilyen régimódi albumot, amelynek még van illata, sugallata, súlya és tapintása… Mindjárt hozom.

Amikor Margarita ismét megjelent az ajtóban, Tim alig észrevehetően intett Michelnek. Mire a háziasszony leült az albummal Bella elé, a két férfi már elpárolgott a teraszról. Úgy érezték, jobb, ha most magára hagyják Bellát az érzelmeivel.

Az album pontosan olyan hangulatot árasztott, ahogyan azt Margarita leírta. Amikor pedig szétnyitották és az első lapon a lány meglátta Luis Zoomer fényképét, szinte mozdulatlanná dermedt. Margarita asszony látta, mi zajlik benne, és sejtette, hogy miért nézi a lány annyira azt a közeli képet. Luis a képen negyven körül járt, vagyis annyi lehetett, amikor szerelembe esett Nathalie-val…

- Hát így nézett ki?

A háziasszony tapintatosan nem sürgette, hogy lapozzon tovább. Kihasználta az időt, hogy töltsön még a jeges teából mindkettejük poharába.

- Hát ilyen volt… – suttogta Bella.

- Talán kívülről nem volt szép ember. De belülről mindenképpen.

Margarita sohasem tudta meg, milyen sokat jelentettek Bellának ezek a szavak, itt, most. Az első percben, amikor végre szembesült az apjával. Meghaltak mindketten, az anyja is, az apja is – de az albumban mintha életre keltek volna ismét. Az album Bella kezében visszaidézte őket, része lett a legteljesebb életnek, nem halálról szólt. Mit sem számított, hogy javarészt már halott embereket láthatott benne. Először átszaladt rajta, lázas izgalommal forgatta a lapokat. Megláthatta hát Anyát, és megláthatta Apát. Az arca tüzelt, nem látott, nem hallott, egész valójával ott volt már a lapok között.

Látta életük egyes darabjait, ahogyan a kastélyban töltötték idejüket. Látta, ahogyan a szülei a kis Michelt tanították járni. Aztán valahol strandoltak, lám, anyjának milyen jó alakja volt! Nathalie Zoomer csinos és vonzó nő lehetett. Látta a másik Zoomert is, Michel apját, és látta a sajátját, még felhőtlen boldogságban.

Az első átlapozás után jött az alapos ismerkedés ideje. Most már részletesebben nézett meg minden képet. Ebben a percben úgy érezte, hogy ismeri az apját. A tekintetét, az arcát, az örökre fényképbe fagyott mozdulatait. Szinte hallotta a hangját is, amikor vidáman intett és kiáltott Nathalie-nak vagy a kis Michelnek, akit biztosan ugyanúgy szeretett, hiszen Nathalie fia volt…

Annyira belemerült, hogy észre sem vette az idő múlását. Egyszer csak arra riadt fel: érezte, hogy figyelik. Nézik őt – legalább hárman. A két férfi a terasz korlátjánál állt, Margarita mosolyogva próbálta őket türelemre inteni, de Michel némán mutatta neki a bal csuklóján az óráját. „Idő van!”

- Bocs, fiúk… egy kicsit belemerültem.

- Az a „kicsi” majdnem egy óra volt. Lemenőben van a nap.

- Indulnunk kellene Boville-be.

Bella zavartan a melléhez szorította az albumot. Olyan volt, mint egy gyermek, aki a szomszédéknál játszhatott valamivel, és azt a játékot most szeretné megtartani, csak magának. Olyan könyörgő pillantást vetett Margaritára, hogy az asszony hirtelen elhatározástól vezettetve, így szólt.

- Kössünk üzletet, Isabella. Magának adom az albumot, de mert vannak ott nekem is kedves képek, hát azt kérem: másoltassa le mindet, csinálja meg a saját albumát, aztán hozza vissza a régit. Várom magukat valamikor ősszel, talán egy vasárnapon, jó ebéddel.

A két nő öleléssel búcsúzott. Később Michel és Margarita névjegyet cseréltek. Tim kinyitotta a hátsó ajtót Bella előtt, aki a könnyein át rámosolygott:

- Annyira örülök!

Tim is mosolygott, de aztán, míg megkerülte az autót, egy pillanatra megkeseredtek a vonások az arcán. Az anyja öngyilkos lett, apja eltűnt, és többé nem tért vissza, jobb is talán. Tim örült Bella örömének, de a maga keserűsége, amely több mint tíz éve ette a lelkét, ettől még megmaradt, sőt most ujraéledt egy kis időre.

Michel is az események befolyása alatt állt. Miközben kigördültek a faluból, és már a néptelen műúton haladtak, Tim gázt adott, Michel szótlanul nézte az utat. Nem tudta még, hogyan dolgozza fel. Az anyja jó házasságban élt az apjával, aztán beleszeretett a sógorába, akitől teherbe is esett… Ez annyira idegen volt tőle. Éppen tőle, aki nemegyszer „kavart” férjes asszonyokkal is, persze főleg régebben. De ez most más volt. Legalább is úgy hitte. Amit Luisról megtudott, őt is megrázta. Ha belegondol, hogy ehhez az emberhez járt az első egyetemi években, éppen Timmel jöttek ide, hogy egy kicsit lovagoljanak, és vidéki levegőt szívjanak a nagybácsinál – és eközben Luis soha egyetlen félszóval sem árulta el magát! Nem borozgatott velük esténként, talán éppen azért, nehogy kicsit kábultan a régi időkről kezdjen mesélni. Olyasmit, ami Michelnek biztosan fájdalmat okozott volna. Ő is ismételgette a kitalált történetet arról, hogy Michel anyja egy repülőgéppel zuhant a tengerbe, ezért nem volt temetés, amelyre a kisfiú emlékezhetett volna, ezért nincsen sírja, ahová eljárhatna egy szál virággal a kezében. Luis bácsi tehát még akkor is tartotta magát a család szabályaihoz, amikor az a család rég kiközösítette őt.

A kocsi meg csak rohant a lebukó nap vöröses fénye felé.

- Szia, nagyi.

- Szervusz, Michel.

- Átmehetek hozzád?

- Most inkább ne. Nem vagyok elviselhető… látvány.

- A betegség sohasem szép, nagyi, de szembe kell vele néznünk.

- Én is ezt mondtam huszonnyolc évesen…

- Úgy értettem, nem neked, hanem nekem kell szembenéznem vele. Tudom, hogy beteg vagy, hogy a szíved nem a régi.

- Hát igen, a szívem, az nem a régi.

- Ezt értsem átvitt értelemben is?

- Mire célzol?

- Tegnapelőtt felkerestük Luis nagybácsi házát.

- De hiszen ő már meghalt!

- Hát éppen ez az, nagyi. Te már két éve tudtad, de nem szóltál róla. Vajon miért hallgattad el? Csak nem attól féltél, hogy engem huszonhat éves koromban megráz a családban történt haláleset híre? Rita… azaz Margarita asszony, tudod, Luis élettársa volt, és a bácsi mindenét ráhagyta – mesélte, hogy felhívott téged a bácsi halála után. Hátha el akarsz jönni a hamvak szétszórására..? De te nem éppen a Zoomerrek hagyományos udvariasságával és tiszteletével beszéltél az özveggyel.

- Ez igaz. Ám ha beszéltél vele, akkor mindent tudsz már, ugye?

- Igen, tudok. Azt hiszem. És beletelt két napba, míg annyira megemésztettem, hogy most legalább veled tudok erről beszélni.

- Ez most, ebben az esetben részedről azt jelenti: vádaskodni.

- Talán nem. Megértem, hogy rettenetes lehetett, amikor megtudtad, hogy a menyed beleszeretett a sógorába, azaz a másik fiadba. Az meg pláne, hogy Nathalie teherbe esett tőle, és ott növekszik a méhében az a másik gyerek. De nagyi, hiszen az is a te unokád volt!

- Nem volt az, nem az ma sem, és soha nem is lesz!

- Miért vagy ilyen megátalkodott?

- Hosszú lenne elmondani mindazt, ami a dolgok mögött volt, Michel. Gondold el, én utána még évekig éltem az apáddal, és végignéztem, hogyan fogy el. Hogyan emészti az a betegség, amelynek biztosan nem használtak az események. Az is lehet, hogy eleve az a megrázkódtatás váltotta ki nála a nagyobb bajt? Örökletes szívelégtelenség, hajlam az infarktusra, igen. Volt neki már régóta. Szerencséd, hogy te már nem örökölted tőle. Apád a következő kilenc évben alig tudott már a munkájára koncentrálni. Nem találkozott és nem is beszélt többé Luis-szal, csak én tudtam, mennyire megviselték az események, és az is, hogy hazudnia kellett a világnak, sőt még neked, a saját fiának is.

- Ti tudtatok a vasúti balesetről? Nathalie… az anyám haláláról? Nagyi, miért nem válaszolsz?... Ez a csönd a beismerés jele, igaz? Nem kellett volna hagyni őt elmenni. Pláne nem elűzni. El is válhattak volna, és továbbra is élt volna mindenki a kastélyban.

- Ezt csak te képzeled, Michel. Mi Zoomerrek vagyunk, szeretjük a tiszta helyzeteket.

- Hát, ami azt illeti, nagyon is tiszta helyzetet teremtettél a húgommal, el kell ismerni. Idejött, amikor már tudta, hogy te vagy a nagyanyja, és én a bátyja. Csúnyán viselkedtél vele.

- Minden sebet feltépett pár mondatával, képzeld csak el! Nem csak az apád szenvedett a történtek miatt, hanem én is. Huszonkét éve van bennem a tüske, hogy jött egy idegen nő, és nem csak becsapta a családunkat, de rossz hírünket is költötte az a boszorkány!

- Az anyámról beszélsz, ne feledd.

- Hát lehet azt feledni? Téged szerettelek, maradéktalanul. Ahogy mindenki elfogyott mellőlem, előbb a szüleim, aztán a férjem, aztán a fiaim... csak te maradtál nekem.

- Annál jobban kellett volna örülnöd, hogy lett hirtelen egy lány-unokád is. Tudod te egyáltalán, milyen hosszú nyomozást folytattak ők ketten Timmel, a fiújával együtt, míg megtudtak mindent? Most megint hallgatsz.

- Nem hallgatok, már nem… Most már elárulhatom neked, Michel, hogy ez az… Isabella nagyon hasonlít az anyjára. Az anyádra. Amikor először megláttam, azt hittem, megáll a szívem. Nem a későbbi, már gyermekes anya Nathalie-re, hanem arra a fiatal lányra, amilyen volt, amikor apád először hozta el a kastélyba, bemutatni nekem… Csak lestem őt a spaletták mögül, kétszer is. És talán azért voltam vele olyan undok azon az ebéden, mert közelről nézve még inkább felidézte Nathalie-t… Jaj...

- Nagyi, jól vagy?

- Igen, csak kicsit erőtlen… De ne aggódj értem.

- Hát kiért aggódjak? Nekem sincs senkim rajtad kívül. Tudod, hogy mindennek ellenére szeretlek

- Ez… ez szép volt, fiatalember. Talán az utolsó bók, amit életemben kaptam. Sok nyolcvankét éves cserélne velem!

- Holnap bemehetek hozzád?

- Holnap… Igen, azt hiszem. Holnap…

Könnyes boldogság

A teremben nagy volt a nyüzsgés.

Tim eleve nem rajongott az ilyen tömeges rendezvényekért, de ezt Bella még nem tudhatta. A lány éppen ellenkezőleg: szinte élvezte, hogy ennyi embert láthat egy időben egy helyen.

Az aukció még nem kezdődött el. Michel késve jött, de aztán megnyugodva látta, hogy még le sem ült minden licitáló. Áttörtetett a tömegen, Bella messziről is látta, hogy néhány nő rámosolygott, ketten pedig a testbeszédükkel is elárulták, hogy volt már dolguk Michellel az ágyban is, úgy intettek neki, úgy mosolyogtak feléje. Kellemes és maradandó lehetett az élmény, sejtette Bella.

Az aukció hamarosan kezdetét vette. Michel közben az óráját nézte, többször. Bella odahajolt hozzá:

- Randid van?

- Úgy is mondhatjuk. A „leány” neve Alysor Zoomer. Mostanában este már nem olvas, hamar elalszik.

- Ha menned kell, menj csak!

- Azért annyira nem rohanok. Látni szeretném azt a képet, ismét. Hadd nosztalgiázzak, a gyermekkoromra emlékeztet – mondta Michel tétova mosollyal az ajkán.

- Hölgyeim és uraim! Max Wester vagyok, a galéria egyik tulajdonosa. Üzlettársam nevében is köszöntöm önöket. Ez a mai lesz képkereskedésünk tizenhét éve alatt immár az ötödik nagy aukciónk, amelyre huszonnyolc festményt, két szobrot, valamint négy kisplasztikát hirdettünk meg.

A „Marcia York” a tizenegyedik volt a sorban. Amikor az első tíz kép elkelt, és rá került a sor, kitették a képet egy állványra középen. A kis pultja mögött álló Max Wester kihirdette, hogy a licit ötszáz euróról indul, ötezerig százanként emelhetnek. Bella azonnal feltette kis kerek tábláját, amelyen a 21-es szám virított:

- Megadom!

- Ötszáz először a huszonegyes hölgynek – Wester arca nem árulta el senkinek, hogy ismeri a licitálót. Persze legtöbbjüket vagy mint ügyfelet, vevőt, vagy legalább hírből ismerte. Nem csak Boville-ből jöttek az érdeklődők.

- Hatszáz! – mondta egy hang hátulról. Bella dühösen lesett hátra. Egy ellenszenves külsejű, bajuszos fiatalember a 23-as táblával lett az ellenfele. És az is maradt, mert amikor a lány hétszázra is feltette a tábláját, amaz máris nyolcszázat kiáltott. Westeren látszott, hogy egyfelől élvezi a dolgot, hiszen minél magasabb áron kel el egy kép, annál több lesz rajta a galéria haszna is. Ugyanakkor valami aggasztotta – Bella legalábbis úgy látta rajta. Tim erősen szorított neki, és Bellának nem is volt más ellenfele. Senki mást nem érdekelt a „Marcia York”, ismeretlen festő portréja a tizenkilencedik század végéről. De a bajuszos nem tágított, és amikor Bella ezerkétszáz után dühösen és csalódottan leengedte a tábláját, Tim és Michel – két oldalról ültek mellette, mint a testőrök – egyszerre hajoltak oda hozzá:

- Én adhatok kölcsön!

- Kétszáz van nálam, ha kell.

- Kell a kép, de nem minden áron – jelentette ki a lány szomorúan. Azt végül is ezerháromszáz euróért a bajuszos vitte el.

Michel ekkor szótlanul az órájára mutatott, szó nélkül felkelt, és kiment a széksorból. Tim vigasztalta Bellát:

- Valahogy majd csak tengetjük az életünket „Marcia” nélkül is…

- Tudom, persze, de hát… „ő” már része lett az életemnek. Legalábbis azt hittem.

Bella már elment volna, más kép nem érdekelte, hát készülődött, de ekkor észrevette, hogy Max Wester éppen őt nézi, és a fejét rázza alig észrevehetően. Mintha azt mondaná: „Ne menjen el.” Ez kicsit meglepte, hát maradt. Tim semmit sem vett észre az egészből. Amint véget ért az aukció, mindenki felállt és indult a kijárat felé. Ekkor az a nő bukkant fel Bella előtt, akit annak idején a galériában látott. Aki telefonon könyörgött a hitelezőknek, adjanak még egy kis haladékot. A nő mosolygott, és így nem keltett már olyan kellemetlen benyomást, mint egy hónappal korábban.

- Kedves Deniz kisasszony, mindkét főnököm, Wester és Rayton urak várják önt hátul az irodában. Nagyon kérem, kövessen.

- Az úr is jöhet? – intett Bella Timre, aztán már mentek is. Tim örült, hogy kikerül ebből a tömegből. Az irodában csönd volt. A nő kitárta előttük az ajtót: először egy pincért pillantottak meg. Hófehér kabátban állt egy jégbe hűtött pezsgősüveg mellett, kezében tálcán sorakoztak a karcsú poharak. Wester és Rayton rámosolyogtak Bellára:

- Meglepetés!

- Nem tudtuk mivel viszonozzuk a nekünk tett nagy szolgálatát…

- Ezért aztán kitaláltunk valami nagyon különlegeset.

- Amihez mi magunk is csak így juthattunk hozzá… – és Rayton a sarokban álló bajuszos úrra mutatott: – A fiam.

- Hát, nem tartottam túl rokonszenves úriembernek, amikor elhalászta a képet az orrom elől – jelentette ki Bella, és szomorúan nézte, hogy a képet éppen akkor csomagolják be.

- Ez csak egy kis játék volt… – Wester intett a pincérnek, aki kezdte kitölteni a pezsgőt – Mivel a képet már meghirdettük az aukciós katalógusban, mindenképpen licitre kellett bocsátanunk. De hogy mégis a miénk maradjon, bevetettük az ifjabb Raytont.

- De mindezt miért? – kérdezte a lány. Még nem merte elhinni, ami pedig valósággal sugárzott a jelenlévők arcáról. Rayton mondta ki:

- Azért, hogy hálából magának ajándékozzuk!

Tim döbbenten nézett, Bella szemét elfutották a könnyek. Sorban járultak oda gratulálni a férfiak, a végén az ifjabb Rayton. Bella könnyekkel küszködve rázta meg a kezét:

- Most már nem is olyan ellenszenves!

És kezébe vette a hűs pezsgőspoharat.

Tornero nem is volt olyan álmos kisváros, amilyennek az első napon tűnt.

Ide Bella már egyedül érkezett: mindent rábízott a főnöke, azaz Michel, és a lány érezte a felelősség súlyát a vállain. Ez innentől kezdve az ő dolga, feladata. Nem hívhatja fel Michelt ötpercenként, hogy tanácsokat vagy utasításokat kérjen. Ugyanakkor ez a tudat valamiféle új, addig nem ismert erőt kölcsönzött neki.

Úgy kezdte meg a munkát, mint egy hadvezér. Stratégiát dolgozott ki, megtervezte a lépéseket, és minderre kijelölt önmaga számára egy időkeretet. Annál is inkább, mert Michel már jelezte, hogy tíz nappal később egy másik városban kell majd megtennie ugyanezt. Bella nem félt attól, hogy a kávéház-alapítási munkája unalomba fullad. Minden város más volt, az emberek is másfélék, és a körülmények sehol sem hasonlítottak az előzőekre.

Tornero főterén két bérelhető helyiség közül kellett választani. Persze ez kisváros, tehát sejtette, hogy sokan tudnak már a dologról. A két helyiség gazdája ismeri egymás árait, így nehéz lesz letörnie valamelyiket. Ráadásul kialvatlan volt, mert tegnap este az a nagy pezsgőzés a galériában, bizony, egy kicsit megártott neki. Tim vitte haza őt és a képet. Ma viszont hajnalban kelt, hogy elérje a vonatot. Reggel kilenckor ért ide, és azóta nem állt meg.

Mielőtt eldöntötte volna, hogy melyik bérleményt veszi ki a KAFFA cégnek, már tárgyalt egy takarító- és egy építőbrigáddal. Nála volt a város térképe, ha messzebb volt a cél, habozás nélkül taxiba ült. De ritkán tette. Volt benne egy fék, ami arra késztette, hogy ne költse fölöslegesen a cég pénzét. Amennyivel többet ad ki, annyival kevesebb lesz a nyereség.

Aztán tizenegykor találkozott az első bérlemény gazdájával. Középkorú nő volt, aki ugyanabban a házban lakott az egyik emeleten. Bella ott jelentkezett, aztán lementek a földszintre. Ebben a városban hirdette meg Bella még a múlt héten, hogy mit keres, hol és megközelítően miféle paraméterekkel. Azon a helyen, mint kiderült, régebben egy önkiszolgáló étterem működött. Most két nő állt a nagy helyiség közepén, amely úgy nézett ki, mint egy csatatér. Összetört bútorok, tányércserepek a földön – aki elköltözött, nem tett rendet maga után.

- Az előző bérlő rendetlen ember volt, ráadásul nem fizette ki az utolsó havi rezsiköltséget.

Bella erre nem is válaszolt – ilyesmi a KAFFA céggel nem fordulhat elő. Amúgy is keveset beszélt. Nem habozott elővenni egy kis lézeres kézi mérőt, mostanában ez is volt nála. Faltól falig pontosan lemérte a szélességet, a hosszúságot, a kisebb helyiségekben is elvégezte ugyanezt. Laptopján majd később elkészíti a bérlemény alaprajzát. Este a hotelben is dolgoznia kell, tudta.

Alaposan felmért mindent, látta az áram- és vízcsatlakozókat, a gázfűtés is rendben volt. Tudta: ha a másik bérlemény ennél csak kicsivel is rosszabb, alkalmatlanabb lesz, visszatér ide. Megbeszélték, hogy a nő mennyit kérne; a Tornero-i árakhoz képest nem is sokat. Aztán Bella tizenkettő nulla-nulla perckor átment a város egyetlen sétálóutcájába, ott is volt egy üres helyiség. Annak gazdája egy idősebb férfi volt, aki meglehetősen hányaveti módon viselkedett. Meg volt győződve, hogy Bella úgyis az övét választja a másik ellenében. Ugyanis ő kevesebbet kért hónap-per-négyzetméter tekintetében, mint riválisa. Viszont itt nem voltak olyan kedvezőek a körülmények. Kisebb volt a hely, szűkösebb a raktár és az iroda, sőt még a vendégek mosdója is. Amikor kijöttek, Bella felhívta az előző ügyfelet:

- A magáét választottam, két óra múlva jelentkezem a szerződés-tervezettel, holnap délre kérem nézesse át az ügyvédjével, és délután már alá is írjuk.

A hányaveti férfi nagy szemeket meresztett:

- Miért nem az enyémet választotta? Hiszen ez olcsóbb!

- A bérleti díj csak egy dolog, uram. Más szempontokat is figyelembe kell vennem. Például a helyiségek méretét, és ezen a területen az ön bérleménye a vesztes.

A férfi ekkor kikelt magából:

- Mondja csak meg, hogy az a némber tett magának egy ajánlatot! Mennyi volt a borítékban, amit a zsebébe csúsztatott? Hogy a cégét rávegye: éppen azt béreljék ki?

Bellában lassan megfagyott valami. Nagyon szigorúan, mozdulatlan arccal nézett a férfira és nem felelt semmit. Amaz belezavarodott saját haragjába. Ha legalább válaszolt volna neki ez a Boville-i nő, akkor lehetne vitatkozni, jól megsérteni, vagy… esetleg többet ajánlani neki?

De a némaság falán megtört az akarata. Bella ösztönösen tudta, hogy ha válaszol, abban a pillanatban lemegy a férfi szintjére, aki bizonyára éppen ezt akarja. Megsérteni, megalázni a nőt. Nagyon számíthatott már arra, hogy kiadja az üzletet, kellett neki a pénz. Hát ehhez képest a legnagyobb ostobaságot követte el, amit csak tehetett: gyanúsításával vérig sértette azt, aki esetleg kibérelhette volna. Még beszélt, mondta a magáét, amikor megértette ezt. Akkor végre elhallgatott. Bella szó nélkül elfordult tőle, és elindult a sétálóutcán. Visszament a főtérre és kívülről készített néhány képet az építésznek. El is küldte a telefonjára rögtön. Hadd gondolkozzon máris, miképpen oldja meg a most üresen ásító üzlet „Kaffává varázslását”.

Aztán beült egy olcsó étterembe és jót ebédelt.

Délután elvitte a szerződés-tervezetet a tulajdonosnőnek, majd elkérte a kulcsot, visszament a bérleménybe, a romok között lépkedve csinált jó néhány fényképet, ezeket a belsőépítész számára. Mert hiába adottak a vendégbútorok meg a kávéfőző pult, sőt azok színvilága is egyforma minden KAFFA-üzletben – azért el kell tervezni, hogyan oldják meg a belső falak takarását, vagy éppen díszítését, hány ablakra kell függönyt tervezni. Ebben az esetben arra is gondolnia kellett Bellának, hogy bár már vége a nyárnak, azért jövő tavasztól a kávézó kiköltözhet a járdára is, dobogóra helyezett kisebb asztalokkal. Ez itt a téren megoldható, de a sétálóutcán aligha.

Másnap aláírták a szerződést. Ettől kezdve Bella mozgása a városban felgyorsult. Ha valaki fentről látta volna őt, akkor óhatatlanul a gyorsított filmek jutnak az eszébe. Míg nem volt a kezében a szerződés, nem tehetett semmit. Ám amint megkapta, máris rohant az önkormányzathoz a szükséges engedélyekért. A helyi újságban lefoglalt egy héttel későbbi időpontokra minden lapszámban negyed oldalt azzal, hogy a pontos szöveget később hozza. Ez Michel ötlete volt, aki éppen a napokban dolgozott ki egy stabil szöveget, amit majd minden nyitás után megjelentetnek a helyi sajtóban, csak a város nevét, a hónapot és a napot kell mindig aktualizálni. Aztán Bella még eljárt a helyi kábeltévéknél is, mindkét helyen elintézte a majdani olcsó reklámozást. Ugyanúgy az egyetlen ottani rádióállomáson is felbukkant.

És harmadnap kora reggel már be is állítottak a takarítók. Közben Boville-ből eljöttek a felszerelők. Mire déltájban tisztán ragyogott a helyiség, már hordták is be a részeire szedett kávéfőző pultot, kötötték be a vezetékeket. Délután hozták a szükséges bútorok egyik felét, másnap délelőtt a másik felét. Miután a belső-építészek egy teljes napig dolgoztak a csinosításon és jellegzetesen „KAFFÁ”-vá változtatták a helyiséget, természetesen ismét jöhettek a takarítók. Közben Bella vezényletével kipróbálták a főzőpult minden eszközét. Ahol áramnak kellett lennie: volt áram. Ahol hideg víznek kellett folynia: ott folyt a hideg víz, és persze ugyanez volt a meleg vízzel is. Néhány egyszerűbb bútort az irodába, és polcokat a raktárba Bella maga vásárolt egy helyi üzletben, három utcával odébb. A KAFFÁ-kban nem volt abrosz az asztalokon, túl sokat kellett volna mosni. Viszont megvásárolta a tisztítószereket, eszközöket, bútorfényezőket is. Ez utóbbiak illatáról eszébe jutott, hogy nyáron, amikor arra a bizonyos, nem túl jól sikerült ebédre igyekeztek Michellel „tizenkét óra nulla-nulla percre!” – éppen ilyen illatot érzett azon a folyosón, ahol huszonkét évvel korábban Marcia York portréja lógott. Mígnem Alysor és fia megtudták, hogy Nathalie éppen ezen az álnéven halt meg… „Miért nem vettek magukhoz?” – jajdult fel benne a kérdés. Aztán rálegyintett: ennek nyilván így kellett lennie. Ha belegondolt, miféle felnőtt lett volna belőle az Alysor-kastélyban..? Ugyanaz lányban, mint amilyen Michel lett fiúban? Akiből, ha nincs az a szerencsés kimenetelű autóbaleset, amely megváltoztatta, csak egy playboy lenne, egy ingyenélő, mulatós gazdag „úri fiú”, aranyifjú! Aki semmi hasznosat nem tesz, csak éli világát és költi a pénzét, céltalanul húz le így pár évtizedet, aztán vége, elviszi a sok alkohol. Ennyi volt?

Bár Bella sejtette, hogy ezzel egyben vigasztalja is önmagát mindenért, amit elveszített, vagy ami őt elkerülte eddigi életében, mégis úgy vélte: ennek így kellett lennie. „Ezért nem lett belőlem csak a szórakozásoknak élő lány, amilyen Alysor is lehetett fiatal korában, sőt, talán később is. Hisz se szakmája, se munkája, mindig a vagyonából élt, amit nem ő, hanem még a szülei szedtek össze. Én mindig is dolgoztam, pénzt kerestem, eltartottam magamat!” – és erre büszke volt. Ki is húzta magát – hogy aztán este, amikor egyedül maradt a már üres üzletben, nekiálljon lemosni a főzőpultról a sok ragadós tenyérnyomot és port.

Csütörtökön már sikerült belül mindent elrendezni. A kávézó külsejét készítették éppen a Boville-ből jött építészek. Az elnyúló narancsvörös foltban felbukkanó betűk: KAFFA, értették meg végül néhány bámészkodóval, hogy mi is lesz itt hamarosan. Bella egy hirdetőcéggel tárgyalt – több ezer szórólapot akart nyomatni és terjeszteni a városban, közvetlenül a nyitást megelőző napon, meg utána még két napig. Ez tipikus diákmunka volt, és most még találtak rá jelentkezőket, pedig hamarosan kezdődik a tanév.

Már azt tervezte, hogy másnap délben elindulhat haza – és végre találkozhat Timmel, akivel minden este hívták egymást telefonon – amikor csütörtökön délután megszólalt a készüléke. Látta a kijelzőn, hogy Michel hívja. Hát lenyomta a gombot és máris elárasztotta szóáradatával a férfit.

- Kedves bátyó, de jó, hogy éppen hívsz! Képzeld, itt Torneróban már gyakorlatilag készen is van a legújabb KAFFA. Remélem, eljössz a megnyitóra? Ha szép beszédet mondasz, és kedvesen mosolyogsz a kamerákba, csinálok neked egy olyan, de olyan boros-mézes kávét, de olyan finomat, hogy…

- Állj, állj – Michel hangja szokatlanul komoly volt. Bella ebből már sejtette, hogy a férfi nem vevő most a humorára. Mert valami fontos esemény történt. És Michel kimondta:

- Alysor ma délben… meghalt.

A kastély ugyanolyan volt, mint mindig. Szombat délelőtt állt meg Tim kocsija a hátsó udvaron. Michel sportkocsiját sehol sem látták – kiderült, hogy az egyik garázsban van. Ma tehát nem szándékozik bemenni a városba.

Még nem értek be a házba, amikor megjelent Michel. Ugyan fekete öltönyt viselt, jelezve gyászát, de nem volt annyira komor, amennyire várhatta volna a húga. Mégis, másképpen viselkedett, mint szokott. Megölelte mindkettőjüket, aztán ahelyett, hogy az épületbe indult volna velük együtt, másfelé irányította a lépteit.

- Gyertek velem, elmegyünk a tóhoz.

A „tó” persze nem volt igazi. Csak egy kisebb tavacska a birtok szélén, nem messze a kastélytól. Régen, amikor sokkal nagyobb volt az idetartozó terület, bizonyára volt egy igazi tava is a kastélynak. Most az ősfák között egy alig tíz méter átmérőjű kerek vízfelület csillogott, a szélein itt-ott dísznádak és néhány buzogány bólogatott a szélben.

- Régebben már beszéltünk erről Alysorral – kezdte Michel és megállt a part egy pontján – Kihozta ide a székét, olvasott, vagy nézte a vizet. Itt van az egyetlen fűzfa is a birtokon. Egyszer megemlítette nekem, hogy ha meghal, égessék el, és valahol itt tegyük le az urnáját. Arra gondoltam, csináltatok itt egy diszkrét kis urnaőrzőt, egy fülkét, belesüllyesztve a földbe – távolabbról nem is fog látszani – és ebben lesznek a hamvai.

- Nem rossz ötlet – mondta Tim, aztán felfogta, hogy ebben az esetben talán nem ez a leghelyesebb kifejezés. Michel azonban nem is figyelt rá, Bella véleményét várta. Amikor a lány meglátta bátyja kérdő tekintetét, csodálkozva kérdezte:

- Csak nem tőlem függ, hogy mit csinálsz? Hiszen neked említette, mi az akarata, és különben is, a te nagyanyád volt.

- Ha jól sejtek itt bizonyos összefüggéseket, akkor a te nagyanyád is volt. Te az egyik fia gyermeke vagy, én meg a másik fiáé.

- Ez igaz, de nem akarok belekontárkodni az efféle dolgokba. Te élsz a kastélyban, szinte mióta megszülettél, Alysor téged neveltetett, hozzád kötődött. És ahogy elnézem, te is kötődtél hozzá.

- Talán jobban is, mint ahogyan most bevallanád – tette hozzá Tim. Michel végignézett rajtuk, aztán megenyhült kicsit.

- Lehet, hogy igazatok van. Szóval amint elhamvasztották, ide teszem… tesszük az urnát. Nem tervezek különösebb ünnepséget, sőt semmilyent. Mert hát rajtunk kívül kit hívhatnánk meg? És ki jönne el? Vagy tíz éve nem barátkozott senkivel, a régi barátnői sorban meghaltak, legalább öt éve el sem hagyta a kastélyt. Majd itt leszünk mi hárman, aztán a szakácsnő, a kertész… Tényleg, neki dolga is lesz utána. Valakinek rá kell cementezni a márványtáblát a nevével.

Nézték még egy ideig a tavat, aztán lassan ballagtak vissza. Michel az órájára nézett:

- Háromkor jön az ügyvéd a végrendelettel. Addig ebédeljünk.

Az ügyvéd alacsony, kövérkés férfi volt. Korán kopaszodott – alig múlt harminc – és természetesen öltönyt viselt. Már nem volt olyan meleg, ilyenkor nyár végén, de ő még az árnyas falak között is verejtékcseppeket törölgetett a homlokáról. Alighanem ezért volt nála, a külön erre a célra rendszeresített nagy, hófehér zsebkendő. Időnként előrántotta, végigtörölte a homlokát, aztán ugyanolyan begyakorlott mozdulattal tüntette el valamelyik zsebében.

Mielőtt leültek volna a földszinti kis szalonban, Tim odaszólt nekik:

- Gondolom, rám itt nincs szükség. Addig sétálok egyet a fák alatt.

- Tulajdonképpen én is veled mehetnék – jelentette ki Bella is – Hiszen nyilvánvalóan nem vagyok érintett, már ami a végrendeletet illeti.

Az ügyvéd Michelre nézett:

- Nos, ezt most nem tudnám megmondani. Az ügy egyszerre roppant egyszerű, ugyanakkor van benne valami különös. Előre kell bocsátanom, hogy ez egy... hogy is mondjam csak… nem szokványos végrendelet. Nem csak én nem találkoztam még ilyennel, de amennyire kollégáktól tudom, az ő gyakorlatukban sem fordult elő.

- Tehát elmehetünk? – kérdezte Tim. Az ügyvéd tanácstalanul vállat vont. Michel határozott:

- Maradjatok itt. Különben is, az ügyvéd úrnak már mondtam odalent az udvaron, hogy kik vagytok. A hölgy a húgom, pontosabban a féltestvérem, az úr pedig a… a vőlegénye.

„Bár így lenne!”, gondolta Bella, miközben nagyon vigyázott, hogy Tim ezt meg ne lássa az arcán. Szerette a férfit, de hát Tim tempója sokkal lassabb. Még azt a szót sem mondta ki soha, amit pedig annyira elvárt tőle a lány.

Végül is mindnyájan helyet foglaltak. Az ügyvéd elővette a borítékot, körbemutatta, hogy érintetlen rajta a régimódi pecsét. Miközben kinyitotta, jelezte, hogy tanúként a személyzet tagjai írták alá, de a tartalmáról nekik természetesen nincsenek ismereteik. Így mondta: „nincsenek ismereteik”, ahelyett hogy a „tartalmát nem ismerik” kifejezést használta volna. Michel mindezt fölösleges szócséplésnek tartotta és nem titkolta türelmetlenségét.

Élt benne egy halvány gyanú, hogy Alysor éppenséggel kitalálhatott valamit, amire senki sem számított. Attól nem félt, hogy őt kihagyta a végrendeletéből, de attól igen, hogy valamit tervezett a kastéllyal. Márpedig a banki kölcsönt, a KAFFA cég tőkéjének egyharmadát éppen a kastélyra tett jelzálog jelenti. Amíg nem fizetik vissza a tartozást a banknak, addig a kastély „nem idegeníthető el” – így mondják ezt jogásznyelven, összefoglaló szóval.

Amikor legutoljára beszélt az asszonnyal, célzást sem tett a végrendeletre. Michel úgy sejtette, legalább tíz éve készen van egy, valahol letétbe helyezve. Alysor mindig gondolt a jövőre. Ám az ügyvédtől tegnap megtudta, hogy az asszony alig egy hete végrendelkezett nála. Hát kicsit nyugtalanul várta, míg az ügyvéd feltöri a pecsétet. Aztán a férfi megköszörülte a torkát. Michel, Bella és Tim a pillanat, az esemény hatása alá kerültek. Olyan volt ez a perc, mintha a halott visszatért volna közéjük, és ha nem is a saját hangján szól, de az ő akaratát hirdeti ki ez az idegen férfi:

Én, alulírott Alysor Zoomer a mai napon ép elmével és tiszta tudattal a következőképpen végrendelkezem: minden hátramaradó vagyontárgyam és egyéb birtokaim fölötti rendelkezést átengedem unokámnak, Michel Zoomernek. Meggyőződésem, hogy ő a legjobb belátása szerint fog intézkedni.

Alysor Zoomer.

Az ügyvéd elment. Ők hárman lementek a konyhába. Bella készített három jó cappuccinót. Ültek az asztal körül, falak vették őket körül. A kastély falai. Michel töprengve nézett maga elé:

- Ez megint olyan Alysor-féle megoldás volt. Tudta, hogy ha egyik unokájára hagy valamit, kell hagyni a másikra is. De nem jött ki a száján az Isabella név, még úgy sem, hogy „Deniz”. Kibújt ez alól, mert büszke volt. Ám azzal, amit ott leíratott, beismerte, hogy nem én vagyok az egyetlen unokája. Nem nekem hagyott mindent, hanem – észrevettétek? – átengedte a rendelkezési jogot. Kinevezett a végrendelet végrehajtójának, de tényleg nem a szokásos módon. Nem határozta meg, ki mennyit kapjon, hanem rám bízta, hogyan osztom el az örökséget.

- De mit kell itt elosztani? – kérdezte Bella.

- Hogy-hogy mit? A kastély egyik fele van az ő nevén, a másik felét én örököltem az apámtól. Aztán ott vannak az ékszerei, a nem kicsi bankbetétje, részvények egy banki széfben, egyszóval nem kevés.

- Nem úgy értettem a kérdésemet – helyesbített Bella – Nem kell elosztani semmit, minden a tiéd. Nekem ebből nem kell semmi. A nagyanyád... a nagyanyánk gyűlölt engem, gyűlölte az anyámat… az anyánkat. Csak nem képzeled, hogy nekem adod a királyságod felét, mint a mesében, én meg elfogadom? Van nekem, nekünk miből élnünk, pláne ha továbbra is a Kaffánál dolgozhatok!

Mielőtt Michel szólhatott volna, annak szája nyílott meg, akire most a legkevésbé számítottak: Tim. A férfi megfogta a lány kezét, aztán lassan térdre ereszkedett:

- Bocsásd meg, hogy nincs nálam egy gyémántos gyűrű, de egyrészt nincs annyi pénzem, másrészt nem számítottam rá, hogy ezt itt és most kell megtennem.

- Miért éppen most? – kérdezte a lány, holott sejtette a választ.

- Amikor kijelentetted, hogy nem kell a kastély, nem kell a vagyon, eljött az én időm, úgy hiszem. Nehogy azt gondoljátok később, hogy azért akarlak elvenni, mert sokat örököltél.

Még alább engedte a fejét, de aztán onnan lentről a lány szemébe nézett:

- Szeretlek, Isabella Deniz, mióta csak először megláttalak. Nagyon, nagyon szeretném, ha az életedből a következő hetvenvalahány évet nekem adnád.

Bellával forgott a világ. Alig látott valamit, könnyek gyűltek a szemébe, és a torka is elszorult a boldogságtól:

- Csak egy feltétellel, Tim Cattaro. Ha cserébe te is nekem adod a te hetvenvalahány évedet…

Miközben azok ketten egymás nyakába borultak, Michel nem tudta, sírjon vagy nevessen. Végül is gratulált mindkettejüknek, majd kijelentette:

- A lagzit itt rendezzük meg, a kastélyban. Akár ideköltöztök, akár nem, ja, és a költségekhez – megengedem – igen szerény mértékben hozzájárulhattok: ti hozzátok a pezsgőt. De ezen túl egy szót sem akarok hallani erről, világos?

Ezzel otthagyta őket a kávéillatú konyhában. Kiment az udvarra. A felhők között egy pillanatra kisütött a nap. Michel Zoomer fedetlen fővel állt, élvezte az utolsó nyári sugarakat, és eszébe jutott, mit mondott az orvos, amikor holtan találták Alysort, és idehívták. Első dolga volt, hogy nem a halottat vizsgálta – tudta, hogy már nem él, elég volt rápillantani az ágyban fekvő ember leesett állkapcsára, üveges szemére – hanem az éjjeliszekrényhez ment, belenyúlt, és kivette a gyógyszeres dobozokat.

- Sejtettem, hogy ezt akarja.

- Miről beszél, doktor?

- Legalább tíz napja nem vette be a szívgyógyszereit. Ez az ő döntése volt.

- Azt akarja ezzel mondani, doktor úr…

- Pontosan azt akarom mondani, de csak magának és csak így, négyszemközt. A halottkémi jelentésben is ott lesz az igazság egyik fele, mert hiszen a nagyanyja szívelégtelenségben hunyt el, Zoomer úr. Az igazság másik fele, hogy még elélhetett volna pár évet. De ő úgy döntött, hogy vége, befejezi. És ehhez nagyon jó módszert választott: magát a betegségét. Kiprovokálta, hogy eljöjjön érte a halál. Talán mert már nem látta értelmét a további életnek. Nem így gondolja, Zoomer úr?

Michel most behunyt szemmel állt két fa árnyéka között, és nem tudott másra gondolni, csak arra: milyen kellemes lehet a napsugár, a nap melege ebben az árnyékos, hűvös időben.

Tornero főterén, a most nyílt KAFFA-kávézó előtt senki sem mondott ünnepi beszédet. Michel nem tudott eljönni, Bella pedig úgy látta, hogy ő nem a szavak embere. De mert ott volt a helyi sajtó, meg a tévé is, hát átvágtak egy szalagot, durrant pár pezsgőspalack, és nagyon finom kávékat hordtak körbe mindenkinek – ingyen. Csak az első fél óra volt ingyenes, akkor még a járdán, a téren arra elmenők is kaptak egy kis adagot, amit csak úgy, álltukban ittak meg, és sokan elismerően bólogattak. Bella tudta, hogy ez a „beetetés” időszaka, aminek hamarosan vége szakadt. Odabent kellemes és főleg halk zene szólt, a helybeli pincérlányok sürögtek-forogtak. Beindult a nagyüzem.

És akkor valaki megszólalt a lány háta mögött:

- Gondolhattam volna, hogy ez is a maga műve!

Bella megperdült. A hang ismerős volt, de el sem merte hinni, hogy…

DDD állt ott, és szemtelenül ránevetett. Az öreg egy fejjel volt nála alacsonyabb, de ez nem zavarta. Aminthogy semmi más sem. De azért megmagyarázta:

- A közelben van egy fürdő, ott pihentem, tudja: „wellnes-fitness-lochness”, és éppen a hátamat gyúrta egy erős masszőr, amikor a helyi rádióban elkezdtek „kaffázni”, naponta ötször bemondták, hogy ma itt nyílik a legújabb boltjuk. Hát eljöttem inni egyet. Mit ajánl?

- Alkoholosat? Meleget? Hideget?

- Maradjunk a klasszikus, normális meleg kávénál.

- Ajánlhatok egy narancsos kávét.

- Azt, amikor az előmelegített csésze aljára tesznek egy vékony szelet narancsot, rálöknek majdnem egy deci forró kávét, és ugyanannyi forró csokit?

- Igen, de ezzel még nincs vége, mert erre jön a tejszínhab és fahéj. De ha akarja, tehetünk egy icipici fahéjat már eleve a főzendő kávéba…

- Nem hangzik rosszul. Jöhet – de az öreg nem indult el egyik asztal felé sem. Ott álltak a pult előtt, és Bella agyában kigyúlt a lámpa, megértette, mire is vár a férfi. Hát ne várjon hiába! Mély hangon, valamiféle tájszólásban kezdett beszélni:

- Aztán ki tudja-é fizetni az úr?

- Miért, mit kóstál? – vette a lapot DDD, és ő is ugyanolyan vidékiesre váltott.

- Tudja, mostanság nem ócsó a narancs sem… Magának, mert ismerem, vagy azt hiszem, hogy ismerem, szóval megszámítom öt euróért.

- Öt euró? Rablás fényes nappal, a főtéren! Emberek, engem itt ki akarnak fosztani, segítség! Dehogy adok érte többet kettő és félnél!

- Megint kezdi? Hát hogy lehet ennyit ajánlani egy narancsos kávéért, amiben még ott van a drága, messzi földről importált fahéj is?

- Arra a mikroszkopikusan jelképes mennyiségre céloz, amit a tejszínhabra szoktak szórni? Három euro!

- Nehogy már! Négy és fél alatt nem adom..!

- Négy, és ez az utolsó szavam!