MÓRICZ ZSIGMOND

HARMATOS RÓZSA

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-075-6

MOBI ISBN 978-963-453-076-3

TARTALOM

01. fejezet
02. fejezet
03. fejezet
04. fejezet
05. fejezet
06. fejezet
07. fejezet
08. fejezet
09. fejezet
10. fejezet
11. fejezet
12. fejezet
13. fejezet
14. fejezet
15. fejezet
16. fejezet
17. fejezet
18. fejezet
19. fejezet
20. fejezet
21. fejezet
22. fejezet
23. fejezet
24. fejezet
25. fejezet
26. fejezet
27. fejezet
28. fejezet
29. fejezet
30. fejezet
31. fejezet
32. fejezet
33. fejezet
34. fejezet
35. fejezet
36. fejezet
37. fejezet
38. fejezet
39. fejezet
40. fejezet

1

Alkonyodott. A nap a különös fedélzet zegzugai között szabadon nézett be a kastély terasz-tetejére. A hatalmas épület szép dombtetőn épült, s a nagy síkságon messzire ellátszott parancsoló homlokzata. Mögötte erdős hegység emelkedett; mint a csillogó ruhában előrelovagló fővezér mögött a tábor sötétlő tömege.

Sík lap volt a kastély fedőlapja, amely rendkívül szilárdan volt építve, úgy, hogy a sima kőlapok eresztékein a víz egy század alatt sem hatolt át. Erre a sima lapra szeszélyes alakú tornyok voltak építve, mintha valamelyik különös ízlésű várúr szeszélyből falusi templomok fatornyait gyűjtötte volna össze.

A Dávid-családot jellemzi ez az épület, mindnyájukban volt valami különösködő hajlam.

A terasz valóságos kert. Négy sarkát a négy tornyocska őrzi, borostyánnal befutva, s a megvásott zsindelyt sűrű moha borítja. Az erkélyen sötétvörös, vesszőfonású székek vannak, s erős kiáltással néznek ki a fekete deszkázatok közül. Az eleven, könnyű, kényelemadó élet lármázik általuk.

Két férfi áll a terasz elején.

- Itt embernek való! - szól az idősebb úr, mosolyogva; kellemes, ruganyos lépésű, kissé biccent, de mintha csak negédességből tenné. Krisztusi jellemű arcán ott a jó emberek gyöngéd kifejezése, amely élét veszi az erős megjegyzésnek is.

- Igen, itt szeretek lenni - szól a fiatalabb, a kastély ura, Dávid Zsolt.

- Persze; kirándulóhely, ahova fáradság nélkül lehet eljutni.

Zsolt egy pillantást vet körül, aztán leveti magát a nagy karosszékbe.

- Hiába csúfolódsz - mondja vidáman -, szeretem a természetet.

- Hogyne; - szólt lassan, kényelmesen, tűnődő szórakozottsággal a bátyja - a salátát a tálban, a „százados tölgyeket” a fűrészmalomban, az „aranykalászt” a zsákban... kicsépelve, rostálva, eladva... Mindent a maga helyén.

Zsolt felkacagott. Ha más mondta volna ezt, igen keservesen érinti, mert az utóbbi időben maga is rájött, hogy túlságos érzéke van az anyagiak iránt. De a bátyja, Lónyay Gyula, aki tíz évvel volt idősebb nála, s szülei halála óta nevelőapja, ő megmondhatta: tőle nem lehetett bántásul venni; inkább humoros volt, mint maliciózus a szemrehányás. Azonfelül önérzetét emelte, hogy ő oly ifjú létére máris jobb gazda volt, mint az adósságokkal küzdő Gyula, így szinte egy kis irigység a bátyja szava.

- Hát bizony szép a természet - felelt kis idő múlva, mialatt bátyja szinte belélegzette a gyönyörű természetet, amely föltárult az erkélyről, míg ő maga a saroktorony csinos alakját nézegette - szép a természet, de a legszebb kilátásnál is szebb egy maszatos cigánygyerek.

- Fiatalember, fiatalember! - mondta a bátyja, s ő is leereszkedett egy székbe - fiataloknak nincs szemük a természet szépségei előtt. Nem is látják, mert nincs még élettapasztalatuk, nincs emlékük. Nincs idejük megállani. Mindig cselekedni! Saját magukon kívül semmi sem érdekli őket, de ha mégis figyelnek valamire: csak az emberre!... Persze hogy jó itt lenni; nem azért, mert innen nyílik a legszebb tájkép az egész vármegyében, hanem mert a látcsővel belátni a faluba, s minden fazékban meglátszik, mi fő benne... de ha beesteledik, akkor vége a szép helynek, megyünk vacsorálni, utána bezárkózunk a négy fal közt, és kétezer könyvet olvasunk el, hogy megtanuljuk, hogy kell bölcsen felhasználni az Isten szép világát a magunk hasznára.

- Igaz - szólt Zsolt.

A bátyja szivartárcát vett elő, s rágyújtott.

- Miért nem dohányzol?

Zsolt vállat vont:

- Nem ízlik.

- Ez is hozzáillik a jellemedhez.

- Hogy?

- Hiányzik belőled a jóízű nyugodtság, amely füstkarikákban száll el... Meg kell házasodnod.

Zsolt gúnyosan nevetett.

- Van jelölted?

- Nincs. Sajnos, nincs... Különben nem azt mondom, hogy házasodj meg, hanem azt, hogy meg kell házasodnod. Vannak férfiak, akiknek nem kell; vannak, akikre közömbös; te csak akkor nősülj meg, ha megtalálod a magad párját. De akkor aztán ne habozz... Ha megtalálod a magad asszonyát, boldog ember leszel, ha nem: akkor üres életet fogsz élni.

Zsolt összevonta sűrű, szatírszerű szemöldökét, és apró, szürke szemeivel maga elé bámult, míg erős orrcimpái lihegtek, mint a paripáé. Makacs álla föltolta a vastag, húsos alsóajkat, és sovány arcán szögletes, gúnyos lenézés ült.

- Nagyon sokra becsülöd a nőket! - mondta.

- És te nagyon kevésre?

- Nem elég kevésre!

- Hm.

- Én csak egy emberi vonást becsülök, azt, ami az asszonyban nincs meg.

- Mi az?

- Az ész! - kiáltott Zsolt.

A bátyja elmosolyodott, és okos barna szemeivel körülsimogatta.

- Az észt! - ismételte Zsolt - és ez nincs meg bennük, ez nincs meg bennük!

- Hát az olyan nagy baj? - nevetett a bátyja.

- Nekem éppen elég - dörmögte Zsolt.

- Szóval te nem feleséget, hanem vitatkozótársat keresel. Különben vigyázz, megkaphatod.

- Nem tréfa! - rántotta meg a fejét Zsolt kissé nyersen. - Már rég megcsömörlöttem a jóságtól, gyöngédségtől, minden emberi erénytől; egyetlenegy tulajdonság imponál csak: az ész. S lehet a nőkben minden egyéb bőven, de ez nincs!... Ugyan kérlek, mit csinálnék én egy asszonnyal? A nemzetgazdaságtanhoz hogy illik hozzá a feleség, s a politikában talán asszonyintrikákkal segítsek magamon?...

- Politikus akarsz lenni, mikor semmi érzéked a tapintat, a sima modor, a politikus eljárások iránt? A legegyügyűbb nőnek több sikere van azon a pályán, mint a legkeményebb férfinak. Nagy befolyásuk is volt rá mindig, az igaz. Szoknyasuhogás sok vihart hárított már el...

- Na, az én fejemről nem fog! - mondta rideg arccal Zsolt.

- Ámorral harcolni mindig veszedelmes volt.

- Ámor! Üres emberek üres ábrándja az egész szerelem. Szerencsétlenségre nem vagyok érzéketlen a női bájak iránt; még nagyobb szerencsétlenség, hogy elég alkalmam volt megtanulni, hogy a nő vásári áru és fölösleges... Az embernek különben is, ha a fajfenntartás szempontjából nézzük a dolgot, a modern embernek nincs szüksége Ámorokra...

- Ha majd megérzed - szólt a másik csöndesen -, hogy a házasság nem üzlet, nem is tenyészistálló, hanem valami magasztos társulás a legfőbb emberi célra: a boldog életre, akkor olyan lángolásra lobbansz, mint más nemes lélek. S nem lesz humor nélkül, mikor a józan eszed gyönyörűen bebizonyítja, hogy a te eseted az egyetlen, a kivétel, a csoda! Mert te a női nem ideáljával találkoztál, aki mindenben szép, dicső, tökéletes, és teljesen megérdemli, hogy ilyen nagyszerű férfi, mint Dávid Zsolt, alázatos rabja legyen.

Zsolt fölényesen mosolygott.

- Jó. Nem vitatkozom. Sőt inkább azt is elismerem, hogy a nő virág.

- Az.

- De a virág rút, ha a szirmai széthullanak.

- Gyümölcs marad a helyén.

Zsolt meghökkent és elgondolkozott.

- Éppen ez a bökkenő - szólt aztán. - Schopenhauernek igaza van, nagy aljasság van itt valahol; a szirom ravasz csalás!... Nem, én nem engedem át magam ilyen durva becsapásnak. Szükségem van a magam rideg, munkának szánt életében a szépségre, üdeségre, az élet gyönyöreinek káprázatára - de ha rózsát tépek, azzal a tudattal teszem, hogy mihelyt hervad, eldobom. A nő csak arra való, hogy pillanatnyi gyönyörűséget adjon. Sosem fogom magamat egy alacsonyabb rendű lénynek zsákmányul engedni.

- Ne is engedd! - szólt halkan, elgondolkozva a bátyja - de ha a saját lényed szebbik fele föltűnik előtted, oktalanságból vissza ne tartsd magad, hogy vele, általa, a saját emberi színvonaladnál magasabbra emelkedj. Az egyén legfőbb gyönyörénél magasabb a faj legalsóbb érzésöröme...

Hallgattak. A nap már leszállott, s kékesviolaszín homályba borult a világ.

A szelíd bölcs tovább elmélkedett lágy, gondolatrakosgató modorában.

- Ha igaz ember termékeny reggelen harmatos virágot lát, szépet, feslőt: az öröklét nagy örömét érzi meg! A jelen szépségében: a messze jövendők, a végtelen generációk boldog lehetőségét... S minél emberebb az ember, annál kisebb előtte a jelen szépsége, amely csupán jele az öröklét szépségének. A harmatos rózsának lehullásra nyíló szirma az isteni öröklét titkát rejti. Az én: a fajt. Az egyén: a mindenséget. És az ember keze megremeg, s nem meri letépni a rózsaszálat: az örök mindenséget... És ha ez a harmatos bimbó nem egy rózsatőnek a szárán himbálózik, hanem a saját fajának édes virága: akkor az istenség részesévé lesz a gyarlandó ember, mert tudja, érzi, hogy a létrehívója annak a mindörökké való tartalomnak, amely a szirmok mélyén szunnyad...

Elhallgatott, és Zsolt értelmileg belátta, hogy le van győzve, s a szíve megremegett.

Hűs szél sodródott feléjük a falu felől, és a hazatérő parasztleányok nótájának elmosódott töredékét csapta fülükbe.

Zsolt fölsóhajtott.

Ő sohasem fogja megérteni ezt a boldog bölcsességet.

2

Másnap reggel alig haladt ki a faluból a csordás, kondás, tülkölve, csörgetve s a sok vidám ugráló-karikázó négylábú, csengőjét, pergőjét rázva, mikor még a nap is kivörösödött, álmos, de mosolygó arccal nézett le a kis völgyre: egy piros napernyős úrileány ment végig a takaros falucska egy utcáján.

Piros napernyőjét vállán forgatta; ritmikus, friss lépésekkel haladt előre, szinte libegett, táncolt a friss napsugáron; aki utána nézett, kacagott a szíve. Hát még ha piros arcát látta, amely csak úgy ragyogott és álmélkodó gyönyörűségtől virított. Látszott, hogy minden rendkívül tetszik neki, s néha egész hangosan felkacagott, ha egy fiatal kakas köszörületlen, iskolázatlan hangon nagyot kukorékolt, vagy egy barika a lába elé szaladt, s fehér szoknyájához dörgölődzött. Még a házőrző komondorok tetszését is megnyerte; egyetlenegy sem akadt, amelyik haragos vakkantással ijesztett volna rá, mind udvarias, szíves hangon csaholt reggeli üdvözletet az ismeretlen szép lánynak, s szinte versengve várták, hova tér be?

Parasztasszonyok, lányok megállottak az udvarokon, jó reggelt kívántak neki, ami a kisasszonyt rendkívül mulattatta, mert hiszen mindnyájan ismeretlenek voltak előtte. Az is igen tetszett neki, amint tovább ment, rögtön összeszaladtak a szomszédok, s elkezdtek sugdolózni, nyilván őróla. Roppant szerette volna hallani valamennyiüknek a szavát, ugyan mit mondanak! Az igaz, hogy pompásan felöltözött a jó falusiak kedvéért, olyan bájos és mégis egyszerű volt, hogy a legkényesebb ízlésűeket is elragadta. Mert a parasztmenyecske meg tudja ám nézni az úrilányt, ugyancsak ki kell annak tenni magáért, ha meg akarja állani a helyét; úrias legyen, mégse kirívó. Ne szálljon le a maga rangján alól, de ne is pompázzék, mint a páva, a kiközösített madár.

A piros napernyős kisasszony érezte az általános szíves csodálatot, és piros arca, melyre a napernyő piros árnyékot vetett, egyre pirult, ő egyre mosolygott, néha hófehér fogait is kicsillogtatta, s a szeme is csillogott, nevetett.

- Nénikém lelkem - kiáltotta egy öreg parasztasszonynak, mintha csak azért szólalna, mert nem bírja megállani, hogy üde, csengő hangját is be ne mutassa -, kedves nénikém, mondja csak, hol lakik Forgács néni?

- A tekintetes asszony? - kérdezte az - a tekintetes asszonyt tetszik kérdezni?

- Azt én, Forgács nénit!

- Jaj, galambom, hiszen az csak itt lakik közel.

- Igazán? Itt?

- Persze hogy itt. Ebbe a házba la!

- Jé! Be csinos! - és a kisasszony hangosan fölkacagott, mintha ezüst csengőket ráznának.

Megállott, úgy gyönyörködött a nagy fák alatt szerényen meghúzódó nagyfedelű, gólyafészkes házban, amely nem sokkal volt nagyobb és úriasabb a többi parasztháznál. Az öreg parasztasszony is megállott, s félkezét csípőre téve, nevetve nézett a szépséges lányra, mert hiszen lehetetlen szívbéli gyönyörűséggel nem nevetni az ilyen szépség láttára.

- Mondja csak, lelkem egy tubarózsám, nem a kapitány kisasszony maga?

- De biz az én! - csengett fel a lány hangos kacagása.

- A Lázár kapitányé?

- Igen.

- Aki csak most vette meg a Rákosi birtokot.

- Igen.

- A Piroska kisasszony!

- Az én, az vagyok én.

- Óh! óh, galambom, szépségem, egyem meg a lelkét, be szép, lelkem; jaj hogy tenném pohárba, szívem!

Piroska úgy kacagott, de úgy.

Az öreg néni száraz, reszkető, sovány kezével, gyengén megsimogatta a karját.

- Óh, óh, édes szépem, be örülök, hogy megesmertem - bólogatott két oldalra az egész felsőtestével. - Soká marad itthon, gyöngyöm?

- Itt leszünk a nyáron, nénikém - szólt Piroska, s elindult, hogy átmenjen az utca túlsó oldalára. - Mind a ketten itt leszünk.

- Kivel ketten? drága lelkem?

- Kiss Virággal, nénikém, a Forgács néni húgával, tudja? Kiss Virág!

- Kisvirág, kisvirág - mán mér kis virág?

Piroska, aki a barátnője nevével mindig megcsinálta ezt a tréfát, olyan hangosan kacagott, hogy felelni sem tudott. Aztán meglátta Forgács nénit az udvarán, s úgy elfelejtette rögtön a vén parasztasszonyt, mintha sose látta volna. Hosszú szoknyájával nagyokat lebbenve sietett át az utcán.

Az öreg néni utánanézett, s csak lógatta a fejét. A szomszéd asszony odakiáltott neki: ki az?

- A kapitány kisasszony! - kiáltotta a néni, tölcsért csinálva a kezéből.

- Szép egy teremtés! - szólt a szomszédasszony.

- Mán az igaz - mondotta tréfásan egy paraszt, aki vállra vetett villával ment el előttük. - Csak győzzön neki az ura sleppre valót venni.

Nevettek, mert alighanem fején találta az ember a szöget.