Móricz Zsigmond

Erdély-trilógia

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-065-7
MOBI ISBN 978-963-453-066-4

TARTALOM

Tündérkert
(Az „Erdély-trilógia” első része)

Első könyv

[I]

[II]

[III]

[IV]

[V]

[VI]

[VII]

[VIII]

[IX]

Második könyv

[I]

[II]

[III]

[IV]

Harmadik könyv

[I]

[II]

[III]

[IV]

[V]

[VI]

[VII]

[VIII]

[IX]

[X]

[XI]

[XII]

[XIII]

Negyedik könyv

[I]

[II]

[III]

[IV]

[V]

[VI]

[VII]

A nagy fejedelem
(Az „Erdély-trilógia” második része)

Első könyv

[I]

[II]

[III]

[IV]

[V]

Második könyv

[I]

[II]

[III]

[IV]

[V]

[VI]

[VII]

[VIII]

Harmadik könyv

[I]

[II]

[III]

[IV]

[V]

[VI]

[VII]

[VIII]

[IX]

[X]

[XI]

Negyedik könyv

[I]

[II]

[III]

[IV]

[V]

[VI]

[VII]

[VIII]

A nap árnyéka
(Az „Erdély-trilógia” harmadik része)

Első könyv

[I]

[II]

[III]

[IV]

[V]

Második könyv

[I]

[II]

[III]

[IV]

[V]

[VI]

[VII]

Harmadik könyv

[I]

[II]

[III]

[IV]

[V]

[VI]

[VII]

[VIII]

[IX]

[X]

[XI]

[XII]

Negyedik könyv

[I]

[II]

[III]

[IV]

[V]

[VI]

[VII]

Tündérkert
(Az „Erdély-trilógia” első része)

Első könyv

[I]

Ragyogó téli nap volt odakinn, február tizedike, vasárnap.

Az ajtónálló úgy elbámészkodott az ablakban, a kint ácsorgó népen, hogy maga is a fejét csóválta rá.

- De mi az ördögöt tudnak úgy csudálni ezeken az ablakokon - mondta magában. A Szent Mihály temploma körül vastagon állt a nép, bundások meg darócosok vegyesen. Hidegnek kellett odakint lenni, mer nagyon dugták zsebre az öklüket, s asszonyok nagyon húzták nyakba a kerek subácskákat meg a posztó ujjasokat.

- Má pég csak déllére gyün meg a fiatal fejedelemasszony - perelt velük magában a hajdúlegény -, azt igen, annak lesz láttattya, ha az meggyün, mer arra mindenki kíváncsi mien lehet, hogy a fejedelem mán egy esztendeje nem ereszti be Erdélyországába...

Elmosolyodott, mert ő tudná az okát, mér... Nagyon remek egy fiatal gyerek a fejedelem őnagysága, a fejedelemasszonynak áspisnak kell lenni, hogy annyira nem kívánja...

De azér ezek a bámész városiak, a mégis csuda, hogy tudnak odale fagyoskodni...

A nagy mélázásba észre se vette, hogy a háta megett elsillant s már a kilincset fogja a szépséges kancellárné asszony...

- Nem szabad - kiáltott rá olyan ijedten, hogy ő is megijedt, de az asszonyság is megállt... - Nem szabad bemenni!

- Nekem se, Lukács? - nevetett rá nagy szemmel a szépasszony, aki olyan szép volt az arany ruhájában, bő arany szoknyájában, mint egy arany kemence.

A hajdúlegény nagyot is nyelt, mer ennyi aranyat még sose látott egész életibe s azt mondta:

- Még magának a magasságos jaó istennek, neki magának se!

A szép asszonyság felemelte a karját, s csókra nyújtotta azt a drágalátos gyönyörűséges fejér kezét:

- Hagyd, csak egy félpillantatra nézek be...

Avval bebillent a nehéz zöld ajtón.

A hajdúlegény az üstökét vakarta: hű atyaisten - mondta alföldi szójárásával -, hogy micsoda ménkű pofontok lesznek ebbűl.

Az asszony azonban átsuhogott a két fegyverszobán, s az ablakon besütő nap amint arany ruhájára rávillant, kigyúltak a falak, s hetykén csillogtak fel a fekete, füstös boltívek alatt felaggatott fegyverek.

Be sem kopogtatott, kissé hallgatózott s benyitott.

A fejedelem hálószobája fullasztó meleg volt. A fejedelem már teljesen felöltözve készen állott, a tükör előtt nézte magát, az öltöztető komornyikja olyan mosolygással gyönyörködött benne, mint a szakács a jól sült kalácsában.

Habos selyem dolmány volt a fejedelmen, szederszín, sárga csizma arany sarkantyúkötővel. Gyönyörű volt, kihajló patyolatinge skófiumarannyal gazdagon kivarrva, az ingujja kilógott a dolmányujj alól, dús aranyhímes volt, s egész takarta a kézfejet. Nagy fekete haja csimbókba volt kötve elöl, s kondorítva verte a nyakát, régi magyarosan.

Most megrázta, hogy odanézett az ajtónyílásra, s egy cseppet sem látszott rajta, hogy váratlan vagy kellemetlen lenne neki a vendég.

- Jó reggelt, Imreffyné! - kiáltott rá, boldog nevetéssel.

- Jaj, de gyönyörűséges - csapta össze két kezét az asszony.

A fejedelem olyan fiatal volt, még huszonhárom évesnek sem látszott (fél esztendővel több), keselyűarca, fekete bőre csupaszra borotválva, mintha kékkel volna bevonva nagy fekete szeme alatt s duzzadt, kicsit ferde szája fölött. Telt és ragyogó volt, s valami drága és elbűvölő érzés áradt róla.

- És te! - kiáltott hasonló elragadtatással s kinyújtva kezét, egy ujján fogta az asszonyt s megpenderítette, hogy körülgyönyörködje.

Pézsmaszag áradt az asszonyból, s aranyba borítva lágyan fordult körül. Vontarany szoknyája, mint tündöklő kupola, fehér, dús selyem ingujja ezer ráncban a könyökéig, szemérmetlen bátorsággal ez időben, szabadon hagyta könyöktől a kart, kihajló kis skófiummal hímezett gallérja, aranyszegett cipellője: olyan volt, oly csiklandó szépségű, hogy a szem felsikoltott örömében, látásán. Így gyönyörködtek egymásban néhány pillanatig, akkor a túlsó ajtón koppantás volt kettő, a fejedelem ráintett a komornyikra: hogy be ne eresszen valakit.

A komornyik az ajtóhoz rohant: az udvari apród hangja hallatszott.

- Nagyságos fejedelem, a sereg előjárt.

- Jóvan - kiáltott a fejedelem, s legyintett -, fontosabb dolgaink vagynak.

Nevetett, s kibuggyant az ajka, úgy kínálta magát az asszonynak, aki kacéran elvonta magát.

Komornyik, borbély, vaknak, siketnek tették magukat, és siettek elhordani a szerszámaikat.

Az asszony kényes volt, féltette ruháját, de a fejedelem derékon ragadta, ám gyöngéden és pallérozottan, mint ahogy csak udvari ember tudja; magasabb volt kissé az asszonynál, s úgy dőlt rá fekete kondor feje az asszony bronzszőke hajba bokrozott s kissé kendőzötten fehér arcára, mint egy fiatal mackó a sárga gidára...

- Hagyja csak, hagyja Nagyságod, kár elkoptatni... - lihegte forrón az asszony.

A fejedelem csiklottan kacagott:

- Irígy vagy a mai éccakára?

Távolról durranás hallatszott, ágyúlövés.

A fejedelem felfigyelt... Csak nem jött be a kiszámíthatatlan?... Kolozsvárra?... De nem volt több lövés.

- Brassóban örömet lőttek! - szólt az asszony titokzatos értelemmel.

- Brassóba...

S a fejedelem visszamászott az asszony arcába és rágta a szemét, a fülét. Ahol nem volt olyan erősen beírva.

- Brassót megvesszük, ha ármádia feleség érkezik is - lihegte -, brassai bírónak fejét vösszük...

Az asszony nevetett, s ruháját nagyon védte:

- Nono, nono, Nagyságod... aki reggel tüzel, estére elfogy a puskapora.

A fejedelem kajánul kacagott s hangtalan:

- Ha megharagítasz... ellőttetem az összes ágyúkat és nem megyek elébe...

Mint egy rossz kölyök, gonoszul kuncogott.

- Nagy parádé lenne!... - ezzel elvette a lakáj kezéből a serleget, és fenékig kiitta.

Az asszony szeme megvillámlott. Nagy parádé lenne, de mi haszna belőle?... Utána a semmi... ő élni akar még itt... a fejedelemasszony első udvarhölgye lenni... s a brassai bíró fejét... Ezért komoly lett, és elvárta, míg a fejedelem a bortól megborzongva újra rávetette szemét.

Kint trombita volt... Ahá, az ágyúlövés adta az első jelet... Most a trombitások... Kint lódobogás, lovak patája veri a hangos köveket...

Az asszony a körmére ütött: a fejedelem ugyanis egy kicsit rossz helyen kapart, s ujjal bökött belé.

- Estére elvárlak - fújta fülébe sistergő tűzzel.

- Kit?

- Téged.

- Hol?

- Itt.

- Bethlen uram hozza a Nagyságod feleségit.

- Bethlen uram nem azt hozza, hanem a háborút. - S a fejedelem lihegett:

- Háborút, háborút, háborút!

Evvel hüvelykujjal, harapósan belebökött az asszony közepébe:

- Éccaka bejössz!

Az asszony elvonta a száját.

- Éccaka egész regement fog fegyverben állani - szólt s a háta megé intett gúnyosan, az ajtóra, ahol bejött s a hátsó folyosóra, mely a kancellária házát összekötötte a fejedelmi palotával, s ahová ő naponta, sőt minden órán átfutott.

A fejedelem nevetett, az ágy faragott bálványoszlopáról levett egy öreg tarsolyt, abból egy bokor kulcsot, melyet az imént hozott be a kolozsvári bíró, megmagyarázván, hogy a város ősi szokása, hogy e kulcsot nász alkalmával adja át a fejedelemnek, mert ez titkos utat nyit meg a fejedelemasszony lakosztályába s egyúttal az udvari folyosóra, nemszeretem dolgok esetére.

Egyet odaadott:

- Eljössz?

Az asszony tétovázva nézte.

A fejedelem feltárta a nagy állószekrényt az ágy mellett, annak a hátát ajtóformán nyitni lehetett, s mögötte lépcső volt. Az asszony rögtön megértette, hogy ez titkos kijárat a fejedelem hálószobájából s már tudta is, melyik ajtó nyílik e titkos lépcsőre.

Fogta a kulcsot, s belecsúsztatta a keblébe: a hideg vastól megrezzent, s azt suttogta:

- Most el vagyunk jegyezve egymásnak: viselem a Nagyságod jegyét.

- Én is a tiedet - mondta a fejedelem -, kék a helye...

Úgy dürrögtek és suttogtak, mint a tavaszi nyihogó csikók, foggal, szóval mardosva egymást.

- Ha keresztet vetek: megérti Nagyságod?

- Én meg! csak prédikátor uramék meg ne értsék - nevetett a fejedelem -; s ha én török üdvözlést teszek, megérted? - Keresztbe tette törökösen a karját, s jobb tenyérrel tapogatta a bal karján a harapás helyét. Az asszony a szemébe nézett, vad nézéssel:

- Ha keresztet vetek: Brassóra gondoljon Nagyságod.

- Ha szálem alejkumot teszek: az éjszakára gondolj... s arra, hogy ha Bethlent teszem fővezérré - biztos az egész háború.

- Bethlen le fogja beszélni Nagyságodat.

A fejedelem nevetett: - Oktondi, nem mondom néki, hogy érted van a had, de hogy a hazáért.

Kint harsogott a trombita, s az asszony elfutott.

A fejedelem utána akart menni, de amint elfordult tőle az asszony, mintha rontásból szabadult volna...

A tanácsterem harmadik szoba volt, zsúfolásig urakkal, akik úgy állottak, hogy önkéntelenül is rang szerinti csoportokban voltak közel az ajtóhoz, amelyen a fejedelem beléphetett. Mindjárt elöl a kolozsvári bíró s a tanácstagok. Fekete, egyszerű palástban, ők a vendéglátó gazdák. A kövér, pedrett bajszú prédikátorok s rendkívül magas, erős, mentés püspök, egyszerűen és idegenül állottak a bársonyok és selymek és aranyékszerek tarkabarka vásárában, mereven állottak, fennkölt arccal, lelkipásztori tisztük méltóságába öltöztek, hogy fenntartsák rangjuk tekintélyét, a rangok és tekintélyek e nyomasztó sokadalmában.

Az ablakban annál fesztelenebbül, hányavetibben s kihívóbban álldogáltak a katolikus főurak, Kornis Boldizsár, Sennyey Pongrác, az olávezető, aki Mihály vajdát Kornis Gáspárral behozta; hm, ilyek is vannak itt..., de hogy mér emberek közé menni. Nem fogja megnyergelni a fejedelmet, mint az öreget, aki ország főgenerálisává tette... Kornis György és a volt kancellár, a kedvetlen Kendy István is itt vannak s mögöttük sunyin Keresztury György deák, az öreg tordai kamaraispán, aki félve csatlakozott hitsorsosaihoz, mert olyan politikát folytatott, hogy keresztet is vetett, meg nem is. De itt voltak a kálvinisták is, Kamuthy Farkas és Kamuthy Balázs, s az öreg Bánffy György és fia, a gőgös Bánffy Pál. Apor István, Wesselényi Farkas, Petky János, a méltóságos kolosi főispán, a nagy orátor, és itt van Bethlen Farkas is, aki az udvari lovasok főkapitánya, már harmadik fejedelem alatt, de ez nem a székely főkapitány Bethlen Gábor atyafia, hanem a régi százados kígyósi Bethlenekből az egyetlen férfikorú főúr.

A kálvinista urak rossz szemmel nézték a pápásokat, s nehéz szívvel gondoltak arra, hogy a fejedelem voltaképpen a pápista vallásban született, s vér nem válik vízzé, hiába verte belé a vallást az árvába fogadott atyjaura, Ecsedi Báthory István, az országbíró: „ismerjük a pápistaság kígyóját, akkor bújik ki, mikor nem is várja az ember... Nincs istennel, hogy a pápista urak ilyen jókedvűek... Nem kell ahhoz sok bizonyság, hogy az ember meglássa, kinek hogy áll a szénája a politikai konstellációk közt: aki jókedvű, az messze hirdeti, hogy jó dolga vagyon.”

Az öreg Bánffy olyan szemeket vetett az ablak felé, hogy agyonütötte volna vele az ítélőmesteréket, Kamuthy Farkas nagyot nevetett, s cigányfekete képiből kivillantak nagy fehér fogai; mellbe taszította Bánffy Pált s az öreg Bánffy Györgynek udvarolva kiáltotta: Ki hitte volna: pápista az ítélőmester!...

- Új Mohács készül a világon, méltóságos uraim - mondta patetikusan a püspök.

- Kegyelmed ne panaszkodjék Mohácsra - kacagott hangosan Kamuthy Farkas -, a prédikátoroknak nagyobb szerencséje se vót, mint Mohács, mert ott vágták le a pápista papokat! Lehetett reformatizálni!

- A szegény plebset, de nem a főembereket.

- Á, sose lesz olyan jó dóguk, püspök uram, mint a tordai gyűléstül Zsigmondig, húsz esztendő alatt az egész Erdély reformált. Ketten-hárman maradtak pápizáló urak, ezek már nem nyelik le a kösséget.

- Ha ezek megeresztik a derékszíjat, majd felfalnak öcsém téged is - morogta Bánffy György, s a pápista urakra intett mérgesen, pedig azok nem is őket rágták maguk közt, hanem a brassói bíró, Weisz Mihály disztichonján nevettek, amelyet most hozott meg Kereszturi uram.

- Mondja el, mondja kegyelmed - sürgette Kornis György puffadt, vastag tokáját kidüllesztve.

- Nem lehet, nagy uraim, mert még megsejdítik.

De aztán mégse fért bele; összébb hajoltatta őket, s elmondta:

Multa vorans et multa bibens, male multa locutus;
Gabriel hic vere tam Sardanapalus erat.

Fuldokolva nevettek. Ha a fejedelem megtudja valaha, lenyakaztatja a brassai bírót.

- A kancellistám magyarul is megmagyarázza - mondta Kereszturi.

Hogyha zabál, ha leszopja magát s kedvére fecseghet
Gábriel őkelme száz Szárdanapált lepipál.

- De hát még amit Imreffynére csinált!...

Akkor megnyílt a tömör ajtó, mindenki elhallgatott s az udvarmester pálcáját nézte.

Ahogy a fejedelem a hosszú pálcás udvarmester után belépett, egyszerre mindenki megmozdult, egyenesebbre húzta ki magát, s vivátot kiáltott.

A fejedelem olyan üde, fiatal, boldog és szíves volt, hogy mindenkinek betöltötte a szívét. Érezték az emberek, hogy ez a fejedelem, ez annyira boldogságra született, hogy lehetetlen, hogy baj érje, s vele mindannyian valami szerencsés és megnyugtató jövő elé néztek.

A fejedelem kezet fogott legelőször a katolikus urakkal, s a szemükbe mosolygott, mintha titok volna köztük:

- Itt a feleséged? - kérdezte Kendy Istvántól.

- Itt, nagyságos uram - felelte az, s fanyarul mosolygott, sajnálta voltaképp, hogy a fejedelemasszony érkezését annyira megtisztelte, hogy a feleségét behozta.

- Micsodás idő van, méltóságos apámuram? - szólt a fejedelem Bánffy uramhoz.

- Jó - bakkantott az öreg, nagy borvirágos orra alól -, most fagy le a gyermeklónak a szarva.

Nevettek. A fejedelem kezet nyújtott a kolozsvári bírónak, aki megcsókolta a kezét, s alázattal hunyorgott, értvén, hogy mért e meleg kézfogás, s takarta mosollyal a nevetését: a titkos kulcsok felett...

- Megyünk-e már, nagytiszteletes uramék - szólt a püspökhöz, s feleletet se várva, elindult az ajtó felé.

Lent az udvaron nagy vivátot kapott, a lovasok már fent ültek a lovakon, mind nagy díszbe voltak öltözve, csupa bársony, selyem, de legalábbis színes posztómenték tarkázták az udvart.

Az utcán óriási tömeg volt. Aki csak épkézláb, az mind tágasra nyitotta a két látóját: úgy nézték, úgy bámulták, úgy szíjták fel a hirtelen megjelent lovas úrirend tündöklő szépségét, mintha ezért lettek, születtek, éltek volna, e látvány boldogságáért, mintha ezzel ki volnának fizetve az elmúlt évek rettentő napjai után a leégett házak, az elpusztult vagyonok, a tönkrement életek, a rettentő sok rettegések után...

- Milyen jó kövérek az urak! - sóhajtott fel egy sovány kis mesterember, mire nagy nevetés lett körüle. „Mit mondott, mit mondott?” tudakolták, s továbbadták a szót, amely egyszerre végigfutott s a legjobban kifejezte mindannyiuk érzetét: „milyen jó kövérek az urak!”

Hosszú tíz éven át csak nyomor és szenvedés, tatárdúlás, pincében rejtezés, barlangokba lappongás, s tatárrabság... És micsoda rabság... tízével-húszával verték egy láncra a testvéreket, rokonokat, jó barátokat, s úgy hajtották őket, hogy mindeniknek a láncban, egy-egy karika szolgált a nyakán... Ha megrántották a láncot, az egész csapat elbukott... És a rémségek fekete napjai... mikor bujdosni kellett a havasokba, nőkkel, lányaikkal... s ott keserű gyökéren tengették az életet... Ah, mennyien odavannak most is, senki se tudja, merre s hol... ki se lehet váltani, mert nem adják ki az embert... kell nekik a férfi mezei munkás rabnak, az asszonyféle kenyérsütő asszonynak... meg isten tudja mire... És itt ezek mily vígan vannak. Milyen fényes a palota, zöld ágakkal, fenyőgallyakkal díszítve s zászlókkal teletűzdelve... És igazán, az urak milyen jó kövérek...

- Csinálhatnak háborút! - mondta egy hang, mire valaki keservesen mondta:

- Csak ennivalónk legyen, nem háború!

- Bizony, ennivaló - szólt oda helyeselve a városi „polgár” -, de se bor, se gyümölcs, se kerti vetemény, se gabona, a tavalyi májusi fagyok miatt. A Mezőségen sincs már széna egy szál se, köles, zab kevés vagy majdnem semmi...

Zúgó vivátozás futott végig a tömegen, s erre ők abbahagyták a panaszt s szintén ujjongani kezdtek.

Ez a pompa, ez a vígság, az a jó és boldog falka, amely itt szemük láttára felvonul, feláll, s előttük és nekik ugratja a lovát, gyöngyét, aranyát s kócsagos, strucctollas süvegét: ez valahogy mintha feltétlen biztosíték volna mindannyiuknak a jövőre. Ha ezeknek már jó, nekünk is jó lesz; ha ezek így virágoznak, meg is fogják védelmezni magukat s akkor nem hagynak el minket sem. A nagy fák árnyékában húzódik meg a vihar elől a kis galagonyabokor... Ha ezek már elő merték szedni a befalazott ékszereket, mi is kiáshatjuk a rézüstöt s kis dénárocskákat...

Hogyne szakadt volna ki hát lelkükből a boldog vivát, s hogyne köpték volna ki tüdejüket a rivalgó éljenben.

Az a gyönyörű fejedelem, azon a drága kócsagtollas főlovon, abban a csupa arany, csupa prém bíborköpenyben, ahogy kiveti az arany kengyelbe azt az arany sarkantyús drága sárga csizmáját, s kivillan a mente alól a legdrágább vörös skarlát nadrág térde, ahogy kondor haja meglebben a nyusztos süveg alatt, félrecsapva azon a gyönyörűséges magyar fején: az emberek sírva fakadtak, az asszonyok egymás karjába ragadtak, úgy mutogattanak felé, a gyerekek sivítottak, s míg ott táncolt előttük a lovas csudamenet, mint egy tündérálom, úgy lelkendezett s úgy ájuldozott a nép, s utána oly kimondhatatlan szent boldogságot érzett, hogy látta, meglátta s hogy újra fogja látni s hogy jön a feleség, a fejedelemasszony... Nincs rá szó, mi ez a boldog érzés, az egész testüket eltöltötte a gyönyör: mert e szépek és nagyok, ez urak és szentek nekik kell hogy nemzzenek csöndes boldogságot...

Dehogy adta volna oda bármelyik is a helyét, dehogy fázott, dehogy akart hazamenni...

De a fejedelem sem maradt volna el a mai nap ragyogásából.

Elöl ment a lovas testőrség, ötszáz legény, utána a tizenkét szántalpakra szerkesztett hintó, tele negyvennyolc gyönyörű dámával, mellettük s utánuk az urak lovon, s végül a bandériumok, Bánffy Pál, György úr fia, százötven embert, Kendy István Újvárból nyolcvanat hozott, Kornis Boldizsár százat s mind a többiek is ki ötvenet, ki legalább húszat s mind külön kis zászlókkal. A fejedelmi gyalogosok is, ötszázan, felvonultak s az útvonal mentén s a kapukon álltak.

Mit törődött a fejedelem a nézők suttogásával, míg repkedett s parádézott a pompás téli napsütésben; minden tekintetet magán érzett, s nem tudta, hogy mennyi szem lesi a titkokat: Imreffynét, akit szóba vettek vele, s az idegen követeket s kivált a hiányzó oláh küldöttséget; nem hallotta, de örült volna, ha hallja, hogy jövendölték a háborút, s hogy szidták a szászokat, mert a szásznál van a pénz, a gazdagság, mert míg a magyar a háborúkban tönkrement, a szász meggazdagodott; a városi polgárok hogy sokallták a fejedelmi vendéglátást, hogy a tavalyi szertelen szűk esztendő miatt üres magtárakból meg kellett vonni a városi szegénység segélyezését arra az időre, míg idebenn van a fejedelmi udvar...

Szél lengette a strucctollakat, s a lovak viháncoltak, cikáztak a hosszú téli istállózás után a friss ég alatt. De a néző nép, mikor elvonult a sereg, nyűgös és savanyú szavakat is ejtett: „Egyiptusban kilenc hete hó van, pedig ott száz esztendőben eccer esik - mondta a városi polgár, aki a török követek szolgáitól tudja -, Taliánországba meg oly árvizek vagynak, városokat pusztított el. Az Impériumban karácsonykor rettenetes mennydörgések és számtalan mennykövek, tűz- és véreső.”

- És az egész esztendő igen dögös vót; égi csudák és szörnyűségek voltanak...

Hallgatva hallgatták a nagytudományú beszédet.

- Szertelen kevés búza termett egész Erdélyben.

- Mégis pazarol a város.

- Dúlják a közöst.

- Ki dúlja - kiáltott a városi polgár -, a fejedelemnek maga personalis udvarán kívül ezer embere van a város nyakán, immár negyed napja. Nem így csinálta Bethlehem Gábor, mikor a török athnamét hozták; ezer lovas jött a székelységről, mind jó lovas, jó ruhás, de elég abrakot hoztak maguknak!...

- Hogy lehet annyi embernek hozni eleget?

- Hát a rákosi gyűlésen - kiáltott az öreg nemes, aki vénségére beállott szappanfőzőnek -, nyolcvanezer lovas is volt a gyűlésbe, azok min éltek? a rákosi homokot abrakolták?

- Mégiscsak legszebb a sárkányos Báthory-zászló!

- No, gyerünk haza... itt nem tartanak jól...

- Majd jól tartanak a fejedelem konyháján...

- Majd jól tartanak Barassóba!

- Nocsak ne menjünk Brassóba, mer aki a Barcaságba elmén, meg se áll a pokolig: nem kell háború...

- Nem látta keme, merre álltak az oláhországi követek?

- Merre? semerre! Nem küldött követet Serbán Radul vajda. Küldött a török, a moldvai vajda, a lengyel, vótak magyarok, de oláhországi egy se vót.

Elhallgattak, dörmögtek: „mindig ez a békebontó, az oláh”.

Háborús szeleket éreztek a lelkek: „Ezek igen, ezek csinálhatják a háborút” - sóhajtott valaki, s utánaintett az úri rendnek, mely már kint volt a városból, s dörögtek az ágyúk...

Mikor a Mihály kapun a menet kieredt, egyszerre megdördültek a várfalakon az ágyúk, hogy meghallják Szász-Lónán is, most indulnak...

Az ágyúszótól a fejedelem almáspej lova megbokrosodott, két hátsó lábára állt, s úgy táncolt. De a híres lovas ráfeküdt a ló nyakára, vele táncolt, aztán kirúgattatta, s elvágtatott keresztbe, el a várfal alatt... A menet ijedten, tétovázva állt meg, nem tudták, mit akar a fejedelem, aki úgy otthagyta őket, mintha sose akarna visszajönni; a bástyánál el is tűnt szem elől. Akkor a fejedelem udvari fiai, Kereki Ferenc meg még ketten megsarkantyúzták a lovukat, s utánavágtattak.

Jó fertályóráig megkavarodva várták, míg a városból nagy vivátozás hallatszott... Hinnétek-e, mesélték később sokat s még a histórikusok is írásba tették: a fejedelem a Közép kapun kirúgván magát a seregből, Monostor kapun be, Hídutca kapun ismét ki.

Ömlött a tajték a lóról, s gazdája is ki volt hevülve kegyetlen, aztán nagy vivátmondás után mégis megindult a menet Lóna felé.

A fejedelem Kornis Boldizsárt vette maga mellé, s másik oldalról Kendyt. Még nagyon eleven volt a seb mindkét főúr lelkében; Kendyt a kancellárságtól fosztotta meg, s Imreffy Jánosnak adta, felesége cicájáért. Kornis Bold a székelyek főkapitánya volt, elvette tőle, adta előbb Petki Jánosnak, aztán Bethlen Gábornak, holott Kendy volt az igazi fejedelem-aspiráns idehaza Erdélyben, s hogy most a volt fejedelemnek, Rákóczy Zsigmondnak nevelt leányát elvette, valóban megraboltnak érezte magát, s olajbarna epés arcán állandóan ott is volt a hallgatás, ami sokat takar és sokat elárul. Kornis életvidámságához nem illett ilyen merész és túlzó vágy, bár ő is, mint minden ifjabb főúr Erdélyben, nemcsak főkapitányságra valónak tartotta magát, de szíve fenekén fejedelemségre termettnek: s míg a fejedelem udvarlásában érezte, hogy gyönyörködik ez a bosszúságukban, átsuhant benne a gondolat, milyen bolondul tette, hogy ő maga vezette a küldöttséget tavaly Ecsedbe ezért a fiatal úrért. Mily bolondság volt, hogy szegény köszvényes Rákóczy Zsigmond szavát nem tartották meg, és idegenből hoztak fejedelmet, pedig mondta neki az öregúr, hogy: „Bódi fiam, alkudjatok meg...” Nem lehetett, Kendytől féltek, őt nem vették be, mindenki a Királyhágón túl nézett s a Báthory-kincsekről és a Homonnay Bálint seregéről beszélt... Jobban kellett volna szorítani, de hát az erdélyi ember csak belekap mindenbe, semmit se csinál végig... Még Rákóczy is a Báthory Gábor javára mondott le.

- Csak ezt az egy szokását irígylem az török kontyoséknak - mondta a fejedelem, s tarkóját törölgette, mert a verejték a szélben ráhűlt a bőrire.

- A hárem? - mondta nevetve Bold, s a fejedelemmel a hintószánokat, az asszonyokat nézte.

- Az ember nem únhatja meg az oldalbordát... - szólt a fejedelem. - S nemcsak, de még a hölgyét is el nem csaphatja, mikor kedve szottyanik...[1]

- Ez nem jól van - mondta Kornis Boldizsár -, hogy nincs rá törvény az erdélyi hármas nemzet statutumaiban.

Nagyot nevettek, s ki-ki azt gondolta amit akart.

- Ezek a törvények csak arra jók, az ember életét elkeseríteni. Törvényben vagynak Erdélyben a magyarok s székelyek s szászok s örmények, cigányok, zsidók, olájok s kálomisták s pápisták s bestye háromságvallók s mindenfélék: de lélekadta, e mind csak a kanját válogatja széjjel: a nyőstinye közt nincs különbség téve...

Az urak hangosan kacagtak, s a fejedelem, aki a pompás tavasziasra enyhült napsütésben úgy ringatta, himbálta magát a nyeregben, mint egy mesebeli királyfi, tréfás őszinteséggel szólt: - Én nem látok különbözést asszonyokba, lányokba... én testvér, nem nézem, török-e vagy zsidó, szász-e vagy oláj, feleség vagy szerető, mind egyformán szeretem, csak asszonyruhás legyen... Vagy hát van különbség a kálvinista s pápista asszony közt?

Az urak mindketten házasemberek voltak, s pláne Kendy István csak két hete hozta haza a feleségét Szerencsről, s a szeme féltő gonddal villant oda a sárgára festett szánra, melyben felesége ült. Szemébe csillant a Csapy Zsuzsinka aranyhajának egy bodra, s megmelegedett a szíve. Mennyire méltó volna az erdélyi fejedelemasszony rangjára!... Keserűen hallgatta az urak vígságát, még nem ismerte a fejedelem feleségét, aki elé mentek, de nyugodt volt felőle, hogy az ő felesége különb asszony és fejedelmibb teremtés.

Kornis Boldizsár azonban szokott nyers módon, kidagasztva tokáját, mint egy pulykakakas, így csördült...

- Van...

- S mi? - kérdezte a fejedelem felütődve.

- Hát... a kálomista asszonynak mindnek szennyes a füle...

A fejedelem furcsán nézett a Kornis Boldizsár szemébe:

- Na ezt mindjárt meg fogjuk vizitálni - mondta -, esküszöm kegyelmednek Bold uram, hogy mire Lónára beérünk minden asszonynak belenézek a fülébe...

Kirúgatta lovát, aztán még visszaszólt:

- S tudja mit kegyelmed: akinek legszebb lesz a fülecskéje: annak az ura kapja meg a Katus nevű rézágyút...

Kendy István még jobban elkomorodott: ezt az ágyút ő kérte volt a fejedelemtől pénzverési joggal, hogy belőle újraépíthesse Szamosújvárt, amelynek kapitánya volt.

Izzó szemmel nézett a fejedelem után, aki már a legközelebbi hintónál udvarolt, s ki tudja, mit sugdos az asszonyok fülébe, de azok nagyon nevetnek, s csillogó szemmel rázzák a fejüket...

A két főúr fejcsóválva s mogorva nevetéssel kísérte szemmel a fejedelmet furcsa vizitjén, csak akkor ijedtek meg, mikor egyszerre csak egészen elöl, a második hintónál volt s tovább maradt, mint a többinél... Abban a hintóban Kornis Boldizsárné s Kendy Istvánné ültek, s szemben velük két suhanclány: né csak né, a fejedelem ottragadt, mint lépen a rigó, a két asszonynál...

Kendy István nehéz szívvel gondolt felesége szőke szépségire: Úristen, vajon nem ennek a martalóc fejedelemnek házasodott-e?

Az aranyveretű csákányát hirtelen marékra kapta. Gondolatban odaszánta a fejedelem fejébe...

Ellenben Kamuthy Farkas vágtatott elő:

- Mit vizitál a fejedelem az asszonyoknál?... Az én kis feleségemnél meg se állt... De fáj az nékem...

Már itt voltak Szász-Lónán.

A fejedelemasszony az első emeleti üvegablakban állott, onnan nézte a menet bevonulását.

Szívszorulva várta s mikor feltűnt a kanyarodónál a lovascsapat, s mikor a fejedelmet megpillantotta, könny gyűlt a szemébe, amitől mindjárt nem látott semmit.

Unokanővére, Sára, Bebekné, aki elkísérte ide, hozzáfutott s átölelte. Megérezte, hogy itt a várt, tragikus pillanat. A két unokanővér egymásra borulva nézte a ragyogó lovasok elődobogását.

A bandérium a kastély előtt állott fel, úgy eresztették elő a hintósort, amely felvonult, s az ezernyi lovas a tágas udvaron rendeződött el.

- Éppen így álltak föl! - mondta a fejedelemasszony mögött mézédes hangján az agg Kamuthy Ádámné, a kastély úriasszonya, s a fejedelemné megremegett -, éppenségesen így volt akkor is, mikor a Zsigmond fejedelem menyasszonya érkezett... A jó angyali osztrák főhercegnő, ó istenem, istenem.

Főúri asszonyok állottak a háttérben, akik lábujjhegyen ágaskodva igyekeztek valamit ellopni a gyönyörű látványból. Mind ebbe az egy ablakba gyűltek, mert a többi ablakon nem volt üvegtábla, csak lantornahólyag, s azon nem lehet átlátni; ahhoz pedig erős hideg van, hogy kinyissák az ablakokat.

Báthory Zsigmond feleségének említése a fejedelemasszony szívét mint valami balsejtelem érintette... Egész Erdély tudta s sajnálta a „szűz fejedelemasszony” sorsát... Még él valahol Grácban, s apáca lett, de ittmaradt az emléke az erdélyiek szívében a boldogtalannak, aki szerelemrokkant s különben ifjú férje mellett csak éppen a díszt és pompát nyerte el, de pártáját el nem veszíthette. A kővári bércek még ma is visszhangozzák a sóhajtásokat s a szomorú virgina-muzsikát, amellyel gyászos fejedelem-asszonyságát enyhítette szegény...

De a háziasszony a fényre emlékezett s a büszkeségre, hogy a kicsiny Erdély a Habsburgok közül nyerte asszonyát. Odáig csak vajdák voltak az erdélyi urak, akkor nyerték a császártól, a pápától s a spanyol háztól az Illustrissime Princeps titulust: felséges Fejedelem! Nem engedhette Rudolf császár, hogy az unokahúga valami barbár vajdáné legyen a világ sötét végin: megméltóságosította Erdélyt...

Szemüket nagyra nyitották, hogy a ritka ünnepséget feledhetetlenül magukba vegyék. Karéjba állott fel a kastély feljáró tornáca előtt a közlovasok csapata: az urak díszlovakon, amelyek közt a főbbeknek zöldre, sárgára volt festve a sörénye, s kócsag- és strucctollakkal volt díszítve, mint a rajta ülő levente forgója, szeszélyes csoportokban imbolyogtak, mint a nyári szélben a kerti virágok.

- Nézze mán, milyen remekek! - mondta Sára, s mint mindig, magázva becézte húgát, aki nála nagyobb is, szebb is, rangosabb is volt, de aki mégis önzetlen, szinte gyermeki odaadással csüggött a kevéssel idősebb, boldog asszony nénjén. - Ugyan ne legyen mán ilyen komoly, tapsoljon egy kicsit, nézze milyen szépek!

De a fejedelemasszony nem szólt, csak nézett.

- Mondja mán, hogy mit néz olyan igen.

A fejedelemasszony csak az urát nézte... ott az ő embere, az édes jó emberkéje... óh, a fejedelem... Könnyei úgy peregtek, mint a gyöngy, ha lefűződik a selyemfonálról... Borzasztó volt ez az év, amit eltöltött... Erdély kapuján, Szilágysomlyón kellett vesztegelnie, mintegy kővárba falazva, s egész éven át sem levelet, sem hírt, sem követet... alig... óh, alig kapva bármit is... Csak a szörnyű üzenetek, hogy: még nem lehet s még nem lehet: most lesz az országgyűlés, most a székely zendülés, most a szász bajok, oláh háború... s a pletykák, hogy: ez mind nem úgy... csak farsang s mind csak fars*ang... mint a francúz király híres udvarában...[2]

- Szójjon mán kedves, tán megkukult a bóldogságtul - tréfálta Bebekné.

- Hhh - nyöszörgött kedvesen a fejedelemasszony -, s nem néz fel...

Bebekné megijedt.

- Ugyan hogy is nézne! Még mit kíván - zsörtölt rá kedves zörejjel -, nem lássa, mennyi baj van a lóval. S meg hová nézzen. Legalább nyissa ki s lobogtassa meg a kendőjét, majd felnéz akkor. Ugyan melyik ablakra nézne.

A fejedelemasszony fájdalmas gyötrődéssel nézett:

- Megérzi, aki szeret - mondta magában, s visszatartotta Bebeknét, hogy feltűnést ne tegyen az ablakban.

Homlokát kezére hajtotta, s az ablak belső oszlopához támaszkodott:

Milyen jó volt, mikor még nem volt fejedelem, csak egy szerelmetes fiatal fiú... Már két esztendeje... egy édes árva fiú volt, egy édes, szíves, figyelmetes, jó angyali lélek... Hogy tudott kedvében járni, hetven mérföldet lovagolni egy szál rózsáért... hogy mindene volt és mindenkije... Igaz: kényes volt, gőgös volt, nagyon tudta, hogy ki ő: hogy a Báthoryak utolsója, az ország leggazdagabb ura; meg merte mondani, ki tudta mondani őelőtte: hogy „Magyarország harmadrésze az övé...” De az akkor más volt: nem sértő volt, nevettetően boldog dicsekedés... mert amellett jó volt, s áldott, s úgy lehetett bízni rá... S ő is... ő is volt valaki: nem hitte volna, hogy valaha így...

Kis kendőjével törülgette arcát, a lányok, akik székeken állva lestek ki a feje fölött, azt hitték, a boldogságtól sír...

Milyen büszke volt az ő jó mostohája, mostoha létire, a kedves; nem adta oly könnyen, s meg is mondta: „ne gondolják, hogy oly hirtelen s postán adom a Palotsay-lányt! nem ahhoz való, hogy csak jöjjenek s gyorsan elvigyék...” Ó, bár ne adta volna, bár egyáltalán ne adta volna oda; most... Talán ezt a hosszú várakozást fizette vissza a hosszú várakoztatással... Ó, asszonyi sors, innen nézni az ablakból, hogy ficánkol lent a paripája, hogy csillámlik, mint a napban az aranyforgó madár, ez a gyönyörű fejedelem... És nem néz fel, nem vonzza a szíve, hogy idetekintsen az ablakra fel...

Hirtelen a lovasok vágtába erednek, kört futnak az udvaron s úgy sorakoznak a tornác elé... megette kis boldog sikoltások:

- Be ékes, be édességes, ó be gyönyörűséges...

- Az udvari asszony jelt ad; arra a fiatal nők egész csoportja gyorsan visszavonul, s halk zsizsegéssel mennek át a másik szobába.

- Jöjjön kedvesem, gyerünk szépülni!

- Ah.

- Jaj, ne sopánkodjék mán, kedves, úgy tesz, mint aki nem is örvend.

- Hhh.

- Tudom én, tudom, a szíve majd megcsikkan. Édes babám, Ankikám.

S tele volt a szeme könnyel.

A fejedelemné ránézett, s a könnyek benne valami ellenszegülést keltettek. Igazságtalannak s méltatlannak találta, hogy úgy tünteti fel az egész világ ezt a helyzetet, mintha egy férfiért volna a világ. Félretaszítottnak, második sorba leszorítottnak érezte magát. Itt ő az első személy! itt őmiatta kellene mindennek történni! És itt minden szem és minden szó és minden mozdulat valaki mást szolgál. Nem őt. S őt is kiszolgáltatják, sőt rákényszerítik, hogy ugyanúgy szolgáljon.

És: nem!

Egy pillanatig mereven, hidegen nézett. Elszállani. Eltűnni.

Mint valami lélekmegalázás, úgy érezte, hogy őneki, íme cselekedni kell, s azt kell cselekedni, ami összetöri az önérzetét.

- Szójjon már, szójjon már, kedves, jaj, sose láttam ilyen önfejű embert - mondta Bebekné egész megijedve.

- Nemcsak, hogy föl kellett volna nézzen - mondta Palotsay Anna -, de már itt kellett, már itt kellett legyen.

- Hogy? most jött a sereg...

- Ló-halálába... - tagolta a szót - ló-halálába... én már egy éjszakát itt aludtam... és ő.... hol?...

- Nem vagyunk ám otthon, értse meg kedves, érti mit vélek?... Fejedelmi ceremónia. Hallotta? Zsigmond is!... Nagy ám itt a rang...

- Ló-halálába... - ismételte a fejedelemasszony. - Ő nem az ausztriai kisasszonyt várja, de a hütves feleségét! Neki itt kellett legyen az éjszaka s ló-halálába!...

Bebekné elrémülve s kétségbeesetten nézett rá, összecsapta a kezét, s fel akart kiáltani, hogy valami önkéntelen tiltakozással szolgálja a békét, de csak fölszisszent, mert belenyilallott a mellébe. Most választotta el a picit, s épp ezt az utat használta erre, úgyhogy a teje már oly kemény volt, mint a kő, és fájt, s még forrósága is volt.

Akkor a vénasszony megérinti az ő karját, s a fejedelemasszony egy szó nélkül indult el, mint aki tudja, kötelessége van, előkészíteni magát, hogy egy percenetig se várjon lent a feldíszített nagyteremben a fejedelem...

Fájdalmas hidegséggel engedte magát a nagy, zöld fényű tükör elé vitetni, de alig egy kis pillantást vetett belé. Csak akkor látta a visszamaradt tükörképét, mikor már el is lépett előle, s olyan fehérnek, oly kísérteties haloványnak, oly márványkőből faragottnak... s méltóságosnak, s fejedelminek... és büszke volt...

Ha a fejedelem kevély... ő büszke volt...

Az ő ereiben is volt fejedelmi vér: Szapolyai-lány volt egy őse, s atyjaura gőgben nem engedett a Báthoryaknak...

- Jaj szegény picikém! - sóhajtott fel Bebekné.

A fejedelemasszony odapillantott. Nővére kicsijét úgy érezte, mintha övé volna, a férjétől távollét alatt, mintha a sors Bebeknének adta volna, ami neki járt... S most megszédült: ah, nem ez a harc a boldogság... valami más... a csönd és béke és édes kis gyermekkacagás.

Ezalatt a földszinti nagy csarnokban a hosszú pálcás udvarmester rendezte a társaságot.

A fejedelem azonban mielőtt belépett volna, egy ital bort kért a vendéglátó házigazdától, az öreg Kamuthy Ádámtól.

Az öregúr elnevette magát, s helyeselte a dolgot: ő sem volt a jónak ellensége.

A hölgyek egy része csoportban állott, s fojtott nevetéssel beszélt valamit.

Imreffyné intett az urának, s a kancellár odasietett hozzá.

- Kérdezze meg a fejedelmet, kegyelmed, micsoda fülbevaló-vizitációt csinált az úton?

Imreffy kedvetlenül mordult az asszonyra:

- Mindig bolondokon jár az eszed.

Az asszony egy pillanatig hallgatott, aztán meggondolta s nem kezdett civódást. Belevegyült az asszonyok csoportjába s bement a nagy csarnokba, ahol az öreg méltóságos Vizkelethyné szigorú szemmel s nagy méltósággal jelölte ki a helyét maga mellett első helyen. Kancelláriusné asszony...

A fejedelem megitta a kupa bort; rajta kívül senki sem ivott. Kornis Boldizsár azt mondta a mellette álló Keresztury György deáknak:

- Borunk s fejedelmünk vagyon.

Az öreg kamaraispán sunyi, arcába húzott haja alól odapislantott:

- Komámuramnak szép felesége is van még azonfejül.

Kornis Boldizsár vörös lett.

- Van az komámuramnak is, csak várjon sorára.

Keservesen nevettek s kicsit megcsóválták fejüket a maguk baján.

Megettük ott állott nevetve Bethlen István. Gábornak öccse, aki Csáky Krisztinkát a zárdából szöktette el, és már két gyereket csinált neki. Az urak gyanakodva néztek rá, nem fülelt s nem leskelődött-e? De István, kerek piros arcával s kipedrett bajuszával olyan volt, mint egy kis hadnagy a váradi várban. Míg magát kellette, messziről látni lehetett rajta, hogy nincs a fejében semmi egyéb, csak fene büszke, hogy itt lehet az urak között. Úgy hetykélkedett, mint egy kis kakas a szemétdombon, csak úgy virított piros orcája a vadonatúj kék mente felett.

- Szép mulatság, aj de szép - mondta.

Az urak nem szólottak rá. Neked lehet szép, gondolták. Bátyád nélkül soha ide be nem állhattál volna.

Kornis Boldizsár úgy nézett el felette, mint egy udvari hajdún, Keresztury György, nem hiába deák, de kicsit messzebbre látott, s megveregette a fiatal ember orcáját. Ki tudja, a másik Bethlenből még lehet valami, s akkor erre is szükség lesz.

- Tetszik, öcsémuram? - mondta.

Bethlen István megpirosodott.

- Ugyancsak.

- Feleséged nincs itt?

- Nem, otthon van, szoptat.

- Kár... A fejedelem szereti, ha szép fiatal asszonyok nem sokat szoptatnak, hanem az udvarban mutogatják magukat.

- Micsinájjak? - szólt Bethlen István minden szóra megpirosodva.

- Üres puskával kell ilyen világban puffogtatni - mondta Keresztury György, de nem fejtette meg, hogy érti.

Rhédey Ferenc, a váradi kapitány meghallotta a gúnyos szót, s ő haragudott meg Istók helyett. Bethlenekkel sógor lévén - ő Károlyi Katát bírta, s Gábor ennek a húgát, Károlyi Zsuzsannát.

- Hiszen azt csináljátok, György uram, üres puskákkal puffogtok - mondta élesen, ahogy egy vitéz huszárhoz illik, aki nem törődik a politikummal.

Keresztury György hallgatott, s a nagy csarnokba mentek az urak, a hetykén lépkedő fejedelem után. A csarnok, amely alkalmas nagy ebédlőház volt, most fel volt díszítve. A falakra felvonták a „házruhát”, amely drága selyemlepedőkből állott, s mitológiai alakok voltak rajta szőve, hogy szépen betakarja a falak füstös sivárságát az ünnepélyes alkalomra. Azonfelül zászlókkal, fenyőgallyakkal volt ékesítve a terem. Trón is volt készítve az ablakok mellett jobbról, két lépcsővel s nagy faragott karszékekkel. A trónnal szemben volt az az alacsony vaskos zöld ajtó, amelyen a fejedelemasszonynak be kellett jönnie.

A fejedelem vidáman s fesztelenül ment fel az emelvényre a pántlikás udvarmester után s leült, ő volt az egyetlen, aki süvegét fenntartotta. Körös-körül mindenki állott, éspedig fedetlen fővel, a süveget az urak a vállukig emelték s a dámák a drága hímes varrott kiskendőket az ajkukig.

Így vártak néhány pillanatig. Az udvarmester elment a fejedelemasszonyért, s nem jött vissza. Nem jött, meghökkentően hosszú ideig. A fejedelem, akiben a bor kezdett dolgozni, mert a Kamuthy uram bora krudélisan erős bor volt, hirtelen megszédült; de nem az ittasságtól, hanem attól a gondolattól, hogy: az asszony talán truccol... Talán várakoztatja... talán bosszút akar állani ezzel az egész évért...

Hallatlan düh kezdett benne felbuzogni.

Fejedelmi s férfiúi méltósága lobbant fel: a konok és kemény lány, aki vőlegénykorát is úgy elrontotta! Már akkor is csak azért vette el, hogy megtanítsa: másképp nem lehetett legázolni, hát tizenkilenc éves fiú létére feleségül vette... De nem is volt ideje vele lenni, mennie kellett Kassára, a megmérgezett Bocskai fejedelemhez,[3] mert már akkor égett a vad vágytól: a fejedelmi süveg után nyúlt gondolatban... Az asszonyt azonban mindig számon tartotta: úgy tartotta számon, ahogy az ember folyton készül kidresszírozni egy különben kedvére való ebet... Hisz ezért nem hozatta Erdélybe!... ezért nem ment elébe Nagyváradig, ezért nem akarta fogadni Kolozsváron... S most az asszony merné vele éreztetni!... Hű lélekadta! s feldühödött szemmel gyúlt ki: ha még egy percig nem jön az asszony: isten az atyánk, de feláll, sarkon fordul, elmegy, s akkor mehet vissza a némber oda, ahonnan jött, a mostohája Palotsájába...

Ahogy mámoros szeme végigbukdácsolt a tömegen, a szemeken: egyszer csak beleütődött egy sűrű fekete éles pillantásba: csak lassan eszmélt rá, hogy Imreffyné...

Az asszony igézve, boszorkányozva nézett rá, s felemelte az ujját, a kebléig emelte, s senki másnak észre nem vehető kis mozdulattal a keresztvetést jelezte.

A fejedelem kijózanodott, felvidámodott, megörült s szélesen elpillantva a tömegen, két tenyerét, két hatalmas nagy tenyerét, amellyel a lópatkót be tudja fogni s megroppantani, keresztbe vetette két karjára.

Erre mindenki megörült s felnevetett kicsit. Érezték a feszültséget, az izgatottság reájuk is átragadt. Most e törökös köszöntési mozdulat, amely nem volt szokatlan, sőt meglehetősen divatos volt, úgy tűnt fel, mint nekik szóló tréfa, hogy nem kell olyan nagyon megijedni: ha az Asszony így váratja is magát!...

Imreffyné ereiben elfolyt valami titkos kéj s lankadtság...

Ebben a percben nyílt a szemközti ajtó: belépett az udvarmester, azután két nemesi apród, azután a székely főkapitány, Bethlen, s mellette maga a fejedelemasszony...

Halotti némaság, az egész terem pillantása reádobbant.

Halotti némaság s halotti fehérség. Mindenki eldöbbenten nézte a királyi magas nőt, aki fehér volt mint a ruhája, az arcán semmi szín, csak kibeszélhetetlen fehérség, s a ruhája csupa vontezüst és fehér selyem tarcolán és mérhetetlen dús fehérgyöngy borítás...

Halotti csendben várta el a fejedelem, hogy az asszony lassan s gőgösen s megenyhíthetetlen arccal közeledjék... Talán ha ránéz, kiengeszteli; talán ha elpirul, a szívéhez fér: de már ő tudta, hogy ma éjjel nem fogja elreteszelni az titkos ajtót az idegen hölgy elől... Tudta, hogy reggelre valami pokoli... valami szörnyű bosszút tesz... elmegy... elutazik, s maradjon most már Kolozsvárt az asszony a gőgjével... És ülve maradt...

De mikor az asszony már szinte a trónnál volt, s a halálos feszültségben e nem várt, ez el nem képzelhető sértéstől szinte eszét vesztve járt: akkor ő hirtelen, fiúsan felpattant, s fickós mozdulattal tárta ki a két karját a felesége előtt... És az asszony odaomlott, belerogyott, szakadt a karja közé... És elvesztette a gőgöt, a halálos végtelent, az élet rogyasztó súlyát, s lett egy elzokogó gyönge személy... ki odaborul a férje ölébe...

Ettől a csodálatos villanattól kitört a szívekből a tomboló felujjongás, s ágaskodva és rekedt vivátozva tört ki belőlük a nyilvános rémület után a kacagás és az éljen...

Hosszú, hosszú percekig tartott a tombolás: aki ott volt, aggastyánkoráig sem feledte e percek különös elragadtatását, s Kendy István az éles fájdalmat, amit szívében az irigység vágott a fejedelmi dicsőség láttára... Már apja gyilkos lőn a trónért, s íme, ő is koldusa a suhanc Báthory örömének.

Aztán a fejedelem felvezette asszonyát a trónra, s mikor leültek, mindenki meglátta, hogy a halottfehér arcon nagy vörös rózsák virítottak ki.

És erre új ujjongó hujjába tört ki a társaság.

A trón előtt azonban megállott a székelyek főkapitánya, Bethlen Gábriel, s most mindenki ránézett.

Nagy, erős, termetes, széles vállú, rövid nyakú fiatalember volt, fekete szakállal öregbítette magát, még nem volt harmincéves, de már egész ország tisztelte, s jól tudták róla, egyforma becsülete vagyon Bécsben s a portánál.

Tisztelettel hallgattak el, s tudták, hogy ennek minden szava súlyos, nagy boltos homlokában egész ország gondja nyugszik.

- Illustrissime Princeps, domine, domine nobis naturaliter clementissime... - kezdte. - Nagyságos fejedelem, minékünk legkegyesebb urunk...

A hangja vastag volt, kissé rekedt, s oly nyugalommal s ritka fekete szakállába eresztett fővel ejtette a szavakat, megérzett rajta, hogy számtalanszor szólott már, s a legveszélyesebb percekben is egyformán higgadt, meggondolt s rendíthetetlen volt.

Megnyugtatóan hatottak a lelkekre a kerek, egészséges, megszokott formájú mondatok, amelyek szinte hivatalos merevséggel sorolták fel az ország minden rendeinek szerencsekívánatait az ifjú fejedelmi pár számára... Csak akkor ijedtek fel a hallgatók, akik szinte elringatóztak a szónoklatnak e biztos gályáján, mikor a főkapitány, a fejedelemasszonyhoz intézett szavakban a következő szirtekre s zátonyokra vezette a beszéd hajóját:

- És Te Nagyságodnak, Nagyságos Fejedelemasszonyunk, lesz elhivattatása, hogy a kisded ország dolgai jó rendben haladjanak...

Hirtelen, mint a távoli vihar előszele, sustorgó izgalom futott végig a társaságon, s tágra nyílt szemmel, meghökkenve figyeltek.

- ...mert ezen kisded országocskának, tudnia kell magáról, hogy szűkek a határai: igaz, való, kincsekkel rakott ország: de mennél aranyosabb a kapca, annál jobban szorít, ha kicsi a saru... Okosan kell lépjen, aki viselje: mert avagy a saru megyen szerte, avagy a láb nyomorodik el...

Mindenki tudta s a fejedelem arcát nézte: Bethlen most a fejedelem háborús terveire vonatkozik. Az utca tele volt izgatással, egyre jobban szidták az oláhot, aki követet sem küldött íme a fejedelemasszony érkezésére s a szászokat, akiket a nép felelőssé tett a saját szegénységéért s még a múlt esztendei siralmas szűk termésért is...

A fejedelem méltósággal viselte magát: fiatal kora mellett híres arról, hogy jól ért a politikumhoz... Túljárni jól tud az öregek eszén is, pompás volt, ahogy a vén fejedelmet kiugratta a fejedelemségből (megijesztette a hajdúkkal, hogy nemcsak Kolozsvár felé támad, hanem Szerencs felé is, és a fejedelem magyarországi birtokát még jobban féltette, mint a fejedelmi süveget), s megnyerte maga számára a külföldi magyarokat, sőt a cseheket, s lefegyverezte a porta ellenséges indulatát is... Most a főkapitány, érezték, hogy a legvelejére tapint: de ez az ő arcán nem látszott meg. Nem látszott a főkapitányén sem. Ez úgy mondta a szavakat, s az úgy hallgatta, mint a legártatlanabb igéket: csak a tömeg feszült figyelme lett egy fokkal fojtottabb.

- ...Bölcsességet és békességet vár e kisded ország hármas nemzete a fejedelmektől, jól tudván, hogy embernek hazájáért úgy méltóságos állapotban, mint barompásztor alacsonyságban egyformán jól kell szolgálnia: tehát nemcsak teherviseléssel és élete fogyatásával, hanem főképpen emberséges polgári munkával...

A háborúra való izgalomnak s a fejedelem farsangos kedvének e pillanatban úgy hangzott ez a szó, mint valami nagy kő zuhanása a terem boltozatáról... Messzebb zúgó hang volt ez, mint hogy csak e kis társaságnak szólt volna, s e percnek: messze kellett e szavaknak visszhangozni a lelkekben, s új idők új akarata fundamentomául szolgálni...

- Polgáraitól két kar s egész lélek szorgalmas munkásságát kívánja a haza, s fejedelmétől, tudván, hogy minden hivatal Istentől van: bölcsességet kíván, s békességet s munkára való lehetőséget... Mert kész e hármas nemzet mind vérét s mind életét kioltani a hazáért, míg rációja vagyon, de sajnálná ócska bocskorát is elnyűttetni hiábavaló herce-harcokon...

A csönd még mélyebb s már kriptai lőn. A főkapitány hangja még lejjebb ereszkedett, szörnyű erejével még közvetlenebb módon járta át a csontok velejét, mintha az örökítélet lüktetne bennük.

- Viselje azért Nagyságotok az ország békességét szívükön, a fejedelmi hitlevél ötöd pontja szerint: amelyre Fejedelmünk őnagysága felesküdött volt, de amelyet fejedelemasszonyunk őnagyságának is szabad lenne elébe tárnunk:... „Ez felháborodott állapotban őnagysága mind a két császár között hazánkat békességes állapotban megtartani igyekezzék, mivel mi a hadakozásra akármelyik ellen is elégteleneknek ismerjük magunkat, kiváltképpen a törökkel, szegény hazánknak régi szokása szerint frigyet tartson. A két Oláhországgal is a jó szomszédságot megtartsa”...[4]

Ez már sok volt.

A fejedelem megsokallta, hogy a hitlevélt így fejéhez vagdossa a főkapitány: jól látta, hogy az egész azt jelenti, hogy nyíltan szembeszáll az ő brassói s oláhországi terveivel, pedig még semmi sincs készen, még csak a lelke fenekén ég az indulat, a harag s a harcvágy: még csak a vérében van, s máris szembe mernek szállani. Hőség áramlott fel testében, s izzóan nézett a fekete emberre.

De az merev volt, mint a szikla, s meggyőzhetetlen falként állott előtte, s tovább fejtegette higgadt cicerói mondatokban, hogy:

- ...kis országot a nagyhatalmak egy rossz percért árvízként gázolhatnak keresztül... hogy: kis országnak más politikája nem lehet, mint veszteg ülni s gyarapodni polgári mesterséggel, amiben lehet... hogy: kis országnak csak egy főgondja lehet, az, hogy ellenséget a határain be ne engedjen... s hogy: kis országnak különösen meg kell becsülni a mestereket, a kalmárokat s pénzcsináláshoz értőket... mert kicsiny ország kardjának csak akkor van ereje, ha mögötte a polgárság rakott szuszékjai s tömött erszényei állanak...

Emeltebb hangon, de kiáltás és kitörés nélkül, mint valami vallásos igazságot mondta:

- ...könnyű megrendíteni a békességnek fundusát: de azt újra felépíteni nehéz...

- ...Jaj Erdélynek, ha mint pusztában maradott kéve, a varjak és seregélyek serege lepi meg, s nem lesz őrizője s oltalmazója...

A fejedelem már nem izzott s nem tüzelt: egyre zártabb lett, s fagyosabb.

Jól van. Azt véled, tavaly trónra ültettél, s most le akarsz szállítani a lóról?...

Szemhéja visszacsukódott, s gondolatait úgy lezárta, hogy ő maga se akadjon reájuk... Holnap izenni fog a hajdúkapitányokért, s megindítja a hadszervezést... Ma senki sincs e teremben, aki érte háborút kiáltana: de ő érezte az idegeiben, hogy Brassót mégis meg fogja ostromolni... Szebent bevenni... az oláhot megzúzni... a Moldvát kifüstölni... a lengyel koronát feltenni... a bécsi császárral kezet fogni... s a törököt fészkiben, magjában törni meg!...

Valami rettenetes, valami szörnyű, világokat gyújtó hőséget érzett magában...

S érezte e mellette ülő nagy test, e Palotsay Anna előreborulását, hogy ez hogy issza a setét főkapitány szavát: s ez az ő felesége?... Soha... Utálta, gyűlölte s máris megölte a gyilkos erkölcsöt és szentséget; a feleségét, aki éppoly ellensége, mint víz a tűznek, a tűz az aranynak, arany a hűségnek... Hogyan? ő ezentúl otthonülő, szoknya mellet sütkérező, virrasztó, kontyos férj legyen; aki talán pálcával járjon az utcán s nézze a tímárok és vargák hasasodását...

S most roppant fekete szemeit a fejedelemasszony szemébe emelte, s amit azokban a kékségesen kék tengerszemekben látott, attól íme elzsibbadt a nagy ember lelke, és mélyet, nagyot lélegzett.

Nagy és mély lélegzetet vett, mert lovat érzett maga alatt s kardot kezében s harcot, harcot, harcot a fél világ, az egész kerek világ ellen...

Ormótlan egy beszéd! utolsó szava is szíven vágta hiúságát, midőn azt kívánta: „érje föl Nagyságod őseit: nagy tettekkel a nagy Báthory Istvánt, kegyességgel Kristófot, hazaszeretetbe Andrást...”

Hogy? ez az ember az őseit hozza föl neki: s nem tudja, hogy ő meg akarja haladni mindazokat, mint Nagy Sándor Fülöpöt?...

Hosszú csönd után felállás nélkül, méltósággal s önbizalommal felelt:

- Fidelibus nostris universis et singulis egregiis, nobilibus partier et ignobilibus ac alterius cuiusvis status... salutem et favorem nostrum!... Köszöntjük az mi híveinket mindközönségesen...

Megállott, körülnézett, s látta az asszonyok, a szép asszonyok szemét, s könnyelmű kedvesen elmosolyodott.

S a hangja fölcsengett, és a szíveket megbirizgálta, mint a hajnali szellő a virágokat:

- Ugyebizony látják kegyelmetek: immár megújítjuk a mi fogadalmunkat, hogy bizony Erdélyországból tündérországot statuálunk...

Újra elmosolyodott, s vele nevetett minden szív, s úgy felragyogott minden arc, mintha kisüt a nap nehéz felhők után.

- Ímhogy ezért hoztuk be a mi kicsinded tündérkertünk asszonyfejedelmévé az mi szerelmetes feleségünket.

Ma már harmadszor tört ki a torkokból s a szívekből a tomboló lelkesedés, amit e teremben ő provokált.

Ó, hogy kitör az emberekből a vivát, az éljen... Be jó volt elfelejtkezni a súlyos gondokról, miket a fekete Lófőszékely görgetett reájuk, be jó volt ébredni a lélekharang kongása után lakodalmi ezüstcsengettyűkre.

Azzal a fejedelem egyszerre befejezte a ceremóniát s odakérte Nagyságos és Méltóságos Vizkelethyné asszonyt, aki negyven év óta minden erdélyi vajdáné s fejedelemasszony udvarmesternője, s rangját, címét az Impériumtól, a prágai udvartól kapta, s féltékenyen őrizte: aki is most mély bókkal közeledett a fejedelemasszony elé, s megcsókolta annak kezét.

De ez átölelte a vénasszony fonnyadt nyakát, megcsókolta neki a homlokát, utána visszacsókolta a kezét, s ezzel örökre megvette az agg nő szívét.

Megkezdődött a bemutatás sora.

De amint az öreg méltóságos asszony a legelső nagyságos asszonyt előléptette s néven nevezte Szerdahelyi Imreffy Jánosné, kancellárné asszony ő Nagyságát, nagyságos Asszonyt, akkor egyszerre megfagyott a fejedelemasszony arca.

A kancellárné kecsesen és kacéran hajtott térdet s főt előtte, de amint szemét fölemelte reá: halálig megsértve látta, hogy a fejedelemasszony keresztülnéz rajta, mintha üres levegőbe nézne.

A fejedelem ránevetett:

- Ne törődj vele - intett neki.

Már tudta, hogy ma nagy tréfa lesz: még az éjjel itthagyja az asszonyt, s megy Somlyókőre Imreffynével nászt és háborút csinálni.

És vidáman nevetett: fejedelem! S fejedelemé az ország és a dicsőség!...