Copyright © Nyitray György

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektor: cor

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2017

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN: 978-615-5692-43-7

Tartalom

Mottó

Köszönet

ELSŐ RÉSZ

A Vizek Városa

Éjféli lány

Madarat tolláról…

Apuka nyugdíja

MÁSODIK RÉSZ

Vértestvérek

A bajszos angyalok

Ördögök fürdője

A mosó

Égető szomj

70 font

Tízmillió lélek téglatemploma

Az akarat diadala

A farkasverem

Minden csillag vonalán

Talált szesznek ne nézd a fokát!

Nem választott akarattal

A Nagy Testvérnek látnia kéne!

Mindenütt kopók és vérebek

A tető

A nyílt titok

Pillangóhatás

Véres alkony

Claudia

Az első jó por

Bokor

Kokain? Megvoltak az okai

Ha hibázol, nagyot hibázz!

Átoktól áldva, áldástól sújtva

Az első fecske

Londonban, magányosan

A fej

Kétszer ad, ki gyorsan ad

Élni jobb, mint égni

Nézz ide! Vigyorogjál!

Szabadulás a sárkány fogságából

Ahányszor látlak, mindig tavasz lesz a télből…

A csillagkapu

A terrorelhárítás markában

HARMADIK RÉSZ

Bogozd ki!

Sohasem mondtam még el…

Eközben Londonban

5El akarták rontani

5Ügy-etlenül

5Üres kagylóhéj

5Az út elágazott

5Németország nagyon hosszú

5Szív és az ész, egy józan, egy merész

5A póklány csókja

5Egyszer tudta, hogy ősz lesz, és fűteni kell…

520 ezer euró

5Végtelen útvesztő

A lélekfarkas

A romlás virága

Nem foglak vissza! Szabad vagy!

Holt mesékből vén bazár

A hóhér

Egy koporsó ára

Ördögi kör

Rossz társaság / lázadó vagy forradalmár?

Néhány igaz ember

Bethnal Green Road, London. Egy hónappal később

A méreg a pengén keserűn mar

A biznisz

Az Asszony Feketében

A seb begyógyul, de marad a heg…

A fátyolon át

A szerző utószava

„A földön minden hősiesség és hasznosság mozgatórugója a dicsőségvágy. Miért gyilkol valamely ember a haza szolgálatában, ha nem azért, hogy learassa a túlélő hírnevét? Miért fáradoznak írók és művészek, ha nem azért, hogy rászolgáljanak a sikerre, nevet szerezzenek, és halhatatlanságot vívjanak ki maguknak?”

NAGY FRIGYES 1759.

Köszönet a barátomnak és szerkesztőmnek, Soós Tibornak, ki a bokros teendői mellett erre a könyvre is időt szakított. És akitől megtanultam, hogy az olvasóknak írunk, de a magunk örömére…

ELSŐ RÉSZ

A Vizek Városa

A nagy tavon csillogva futott a fény a hullámok között az éjszakába. A partjáról varjak serege rebbent fel az égbe, ahol kacskaringós repüléssel ostorként csaptak le a nagy, öreg vár udvarára. Károgva maradtak ott a falakon, a kövek peremén.

Vecsernye ideje lehetett, amikor Ernye arra járt. A közeli templom harangja összecsapott a tó hullámaival, és a kongás is, mint a fény és a varjak, futni kezdett a közeledő vihar elől. De nem menekülhetett: a vár mellett zsilipek állták az útját. A fémlapokat elölről a harang hangja, hátulról a víz tartotta.

Szaporázni kezdte a lépteit, mert a harang szavára a Vértes felett a felhők, mint nagy borzas boszorkányok közeledtek. Szoknyájuk alatt el-eltűnt a hegy teteje. A vár, az ősi vár csak állt, és némán nézett rá, amikor átsietett a kövek között, amit rég elhalt királyok rakattak a helyükre. A rügyező rózsabokrok kocogtak és zizegtek a falak tövében. Féltek a tavaszi széltől és a közelgő égiháborútól, féltek, hogy a kövek nem védik meg őket.

A királyok ősi vára már mögötte maradt, Ernye már csak a nagy bástya csúcsát látta, ha visszanézett, ahol régen érckakas ülhetett. Kissé összegörnyedt, és jobban összehúzta magán a vékony tavaszikabátot, mert a szél rohanó kísértetként szaladt végig a tölgyfasoron. A fák szinte egymás mögé bújtak, a levelek és az ágak görcsösen kapaszkodtak önnön törzsükbe, és a kopott út minden foltja erősen markolta a kátyút, amibe beleöntötték. A viharlovak a megyébe is megérkeztek, patáik itt is villámokat vertek, s mint üvöltő szörnyek szálltak alá a völgyekbe. Sokszor elképzelte már, hogy talán egy ilyen estén jön majd el érte az Asszony Feketében, és így fogja elragadni. A szélben erősen ráncolta a homlokát, mintha csak összefutó szemöldöke mögé szerette volna elrejteni kék szemét. Szíve hevesen vert, és nemcsak a vihar szagát, most már mást is érzett a levegőben.

Megérkezett a házhoz, ahol lakott. Ismét összegörnyedt, mert az ő magasságával könnyen beverhette a fejét a garázs ajtajába. Ahogy a recsegő lépcsőn felért a tetőtérbe, már érezte a lány illatát. Kiki a konyhában ült, a sarokban, az asztal mögött, Ernye helyén a sötétben. A szél megszaggathatta a villanyvezetékeket, mert az egész város a vihar áramszünetét nyögte. Lábánál, a szék mellett egy fehér szatyorban ott volt két üveg. A megvillanó fényben olyan volt szőke, frissen vágott, rövid haja, mintha csak most szabadult volna az inkvizíció kihallgatóitól, és a máglyára várna.

Kiki démoni volt és gyönyörű. Akár Lillith is lehetett volna, aki testet öltött arra az estére. Haja kissé meglebbent, de nem szólt, Ernye pedig odalépett hozzá. Amint a lány felállt a székből, a férfi magához húzta, és megcsókolta. Hosszan és nedvesen, nyálasan és vadul. Percek után szólaltak csak meg, amikor már a kék szemű mindenhol otthagyta Kikin széltől hideg tenyere lenyomatát.

– Azt hittem, már nem jössz – törte darabokra a csendet a szőke lány. – Nem találtam gyertyát.

– Gyertya talán nincs is, csak mécses és lámpa – tűnődött hangosan a férfi. – Kint van a teraszon. Néha úgy vacsorázok, hogy meggyújtom.

Az öleléstől lassan kezdett átmelegedni. Kilépett az erős szélbe, és bevitte a viharlámpát. A petróleum még félig lötyögött benne. Kitart egész éjszaka – gondolta, ahogy gyorsan bezárta maga mögött a terasz ajtaját. Ezután poharat vett ki a szekrényből, víznek vagy whiskynek valót.

A lámpás kanóca átnedvesedett kint, és nehezen akart meggyulladni. A feléledő fényben Ernye töltött előbb a lánynak, utána magának. Deci vodka, deci martini. Egymás utáni gyors kortyokkal fogyott poharuk tartalma, gőze megülte az agyukat és felkorbácsolta a testüket.

Egymásnak estek ott, a konyhában. A férfi a pulthoz támasztotta a rá várakozó démont, lerángatta róla szűk nadrágját és a bugyiját. A sarokba dobta mindkettőt. A szél kint erősebben kezdett fújni, mintha csak ösztökélte volna őket, a láng táncot járt a lámpában. Ernye felültette a pultra a lányt, és szabaddá tette deréktól lefelé magát is. Az övcsatja fémes koppanással ért a konyhakőre. Nem kellett a szárazsággal törődnie: Kiki már olyan volt, amikor alányúlt, mintha éhes lovat etetne. Egyetlen határozott lökéssel már bent is. A lány sóhajtozó szeméből azt olvasta ki, hogy talán siethetett volna haza jobban is. Kiki egy görcsös rándulással felborított egy poharat maga mögött, ami összetört. A férfi, miközben az ütemet diktálta, nem bánta: majd a messzinek tűnő reggel összeszedik.

Még jobban magára húzta a lányt, és leemelte a pultról. Bevitte a szobába, és az ágyára fektette. Hajtotta, űzte a vágy mindkettőjüket, az árnyak már összefolytak alkoholos szeme előtt. A lámpából, amit szintén bevittek a szobába, rég kifogyott már a petróleum, a férfi orrát a kanóc keserves füstölése csapta meg. Nem tudok már tovább égni – mondta a petróleumos, elszenesedett kóc, és elhallgatott…

Ernye csak feküdt, és próbált elmenni. Nem sikerült, csak órákkal később, amikor már mindkét üveg kiürült és az eső is kezdett eleredni. Kiki csak lovagolt és élvezett. Hányszor? Ki tudja? Hosszú napok és hetek minden távol töltött vágya, várakozása és fáradtsága tört utat belőlük. Ernye belelövellt, a lány pedig az italtól megszédülve, felkavarodott gyomorral pattant le róla, és nyitott ablakot, hogy kihányjon rajta.

A friss, hideg levegő szétáramlott a kék szemű tüdejében, és elszívta a mámort a fejéből. Megtörölte a váladékos ágyékát, és a lányt nézte az ablakban, aki csak öklendezett. A vodka erős alkoholszaga keveredett a martini édesével, borzalmas elegyet alkotva a gyomorsav átható erős szagával. Kiki nem vacsorázott, és Ernye ezért roppant hálás volt most neki. Olyan elesett és olyan kívánatos volt, meztelenül az ablakban. Annyira védtelen, hogy ezt a férfi nem hagyhatta kihasználatlanul. A lány mögé állt, és újra beléhatolt. Az érzés Kikiben csak később tudatosult, ám a háborgó gyomrán és elméjén próbált úrrá lenni. Józanodása jutalmaként Ernye percek alatt újra beleélvezett.

Dolga végeztével átnézett a lány válla felett, hova sikerült a gyomra tartalmát zúdítania. Alattuk az ebédlő volt, és annak a párkányán Rózsika néni kedvenc angyaltrombitái és muskátlijai virágoztak. Sebaj! – gondolta. – Majd az eső reggelre elmossa.

Mindkét test megkapta, amit már napok, hetek óta kért. Külön-külön fordulva aludtak el.

Nem múlt az éj hatása. Csak a napfényt érezte, ahogy vágta a szemét, agyában pedig apró buzogányok törték szét az összeálló gondolatokat, hogy a fájdalomnak adjanak helyet. Torka és a szája száraz volt, nyelve tapadt és égett. Vizet akart csak, és megtudni, mennyi az idő.

Kiki kismacskaként nyújtózott mellette, fázósan húzta magára a takarót. Ernye szédelegve ment ki a fürdőszobába, és keresett enyhülést a fejének a hideg zuhany alatt. Ez mindig bevált. Elmosolyodott, mert újra a régi volt, aki képes ellátni a napi feladatait. Talán csak a tükörből visszanéző, kissé véres szempár árulta el azt, hogy a szokásosnál is hosszabb éjszakája volt.

Összeszedte a lakásban itt-ott szétdobált ruhadarabokat, felöltözött és fogat mosott. A kávé közben gőzölögve, illatkígyóként mászott be az orrokba, erre a szőke szerető is felébredt már. Egy rá sokkal nagyobb, szürke pólót vett fel, így ment ki a konyhába. Csak az, semmi más nem volt rajta. Mellkasán szürkén világított a fekete felirat: ARMY

– Nem mondtad, hogy bemész ma dolgozni – szegezte Ernyének. Ásított közben, és a kávé felé nézett.

– Rengeteg dolgunk lesz – kezdett a mentegetőzésbe a férfi. – Papírmunka, a gépek. De nem leszek bent sokáig. – Az órájára pillantott. Hét múlt öt perccel, és szerda volt.

– Persze, menj csak nyugodtan, de nem biztos, hogy megvárlak. Lehet, hogy haza kell mennem, mert holnap már dolgozom én is. – A lány hangjában csalódottság érződött. Talán arra számított, hogy kávé után folytatják azt, amire már ő sem emlékezett pontosan az előző estéről. – Nem tudod véletlenül, hol van a fogkefém?

– Ott, a borotvám mellett, a felső polcon.

A hold a vert ezüst hideg fényével ragyogott a vihar utáni hűvös kék égen. Világított, mert nem akarta magára hagyni a napot az éjszakai sötét támadat után. Sóder ropogott Ernye cipője alatt, ahogy a nagy parkolóba ért. Itt mindig kamionok vesztegeltek vagy pihentek, de most csak egy nagy, kihalt rész volt a város peremén.

Egy öklömnyi követ látott közeledni a földön, ahogyan lépkedett, és maga sem tudta, miért, egy jó nagyot rúgott belé, ahogy odaért. A kő pattogva egyenesen ment tovább, arra, amerre ő is tartott, és akkor egy kicsit együttérzett vele. Mennyit rugdosták már őt is, és ugyanolyan magányos volt, mint amibe az imént ő maga rúgott bele. Eltűnődött. Hányszor csapongott ő is ide-oda, és eddig még mindig jó irányba haladt.

Nagy, szürke zúzalékhalom szaladt elő a friss reggelből: egy vasúti töltés választotta el a munkahelyétől. A nagy állami cégtől, ahol középvezetőként dolgozott. Fellépdelt a töltésen. Balra és jobbra tekintett, és egy pillanatra megállt, ha a szeme a reggeli erős fényben cserben hagyná, ne a vonat szabja rá a nadrágot. Világos szeme az erős fényben akaratlanul kicsorduló könnyein kersztül csak körvonalakat látott, ha nem hordott napszemüveget.

Mint az a kő. Az ártatlan kő. Én is olyan vagyok – tűnődött, ahogy leszaladt a töltésről. – A magányomba zárkóztam, a pattanó lányok néha meglátogatnak, de a testemen kívül a lelkem kong. – Eltűnődött ezen, amikor rádöbbent, hogy mennyire szomorú is volt azon a gyönyörű reggelen.

– Nagyon gyűrött a szemed. Hosszú éjszakád volt, Ernye fiam? – nézett fel rá érdeklődve Batom, a barátja, amikor pár perccel később már bent, a munkahelyen találkoztak. – Talán megint a főnök neje járt nálad?

– Jó reggelt neked is! Nem, nem Roni volt az esti látogató. Kiki jött… vagyis még mindig itt van… Nálad mi a helyzet? Orsi örült, hogy visszatértél a kiküldetésből?

Régóta ismerték már egymást. Nem úgy, mint a gyerekkori barátok, de azért évek teltek el azóta, amióta először találkoztak.

Az aranyifjak életével az a baj, hogy nem tart sokáig. Vagy az arany fogy el, vagy az élet. Batom az édesapja révén hamar megízlelte az élet napos oldalát. Márkás autót, lakást a Síkság Közepén, floridai nyaralásokat, ám egyszer csak beborult az ég felette, és ezt az ő sötét szenvedélyei okozták. Ital, nők, különböző szerek. Ezek egy idő után mind elfogytak. Az ital kevesebb lett, a nők már nem csengettek, mert nem volt hova, és a szert se adják az embernek a két szép szeméért. De mégis volt remény, mert megismerte élete nagy szerelmét, és az ország nyugati részére költözött. Egy darabig jól mentek a dolgai, de aztán ott is lenullázta magát, kénytelen volt munkahelyet váltani, és tenni valamit a nyolcvanezer forintért…

Két dolog nem múlt soha el az életéből. A sebhely az arcán és a csillapíthatatlan monitorfüggősége. Teljes megjelenését kopasz feje uralta, barna szeme úgy járt, mintha mindig gondolkozna valamin. A hétköznapokban és a munkában kevésszer mosolygott, az emberekkel pedig távolságot tartott, mintha attól félt volna, hogy pénzt kell nekik kölcsönadni, és nem fogják megadni.

Egy jól fizető és hosszú távú, hónapokig tartó külföldi munka után hazatért Szabolcsba. Ott ismerte meg Orsit, a barátnőjét. Az volt az első dolga, hogy nőt szerezzen magának. A második pedig az, hogy néhány százezerért vegyen egy játékgéptrükköt. Ezzel keresett pénzt a fizetése mellé. Kellett is a Vizek Városában az albérletre, kocsira és Orsi műkörmére…

– Kénytelen voltam leordítani a fejét – sóhajtott fáradtan. – A híreknek hisz a televízióban, és nem annak, amit én mondok neki. Aztán magyaráz, és okos szőke létére… Mit csinálsz a hétvégén?

– Nem tudom még. Nincs semmi konkrét tervem.

– Ránéznék néhány gépre. Velem jössz?

Batom egyszer döntött: ivott és vezetett is. Természetesen megfogta a rendőrség, és megkérték, hogy hagyja náluk a jogosítványát egy évre. Így mindig szüksége volt valakire, hogy elvigye ide-oda. Ernye napidíjat és teljes ellátást kapott tőle, ha épp ő volt, aki vezetett…

Mindenhol látszottak még a tócsák. Vízfoltok a Vizek Városán. Megtört ágak, néhol kisebb cserépdarabok hevertek az árkokban, a kerítések tövében. A vihar megtépázott mindent, és ezt még délután is látni lehetett, amikor Ernye munka után hazafelé ballagott. Eddig is itt voltak, vagy csak a napfényes könnyben nem látta a részleteket, csak a követ, amibe belerúgott? Nem is sejtette, hogy most készül elültetni azt a szelet, ami néhány évvel később pusztító tornádóként fog végigsöpörni az életén.

Éjféli lány

Már sötétedett, amikor egy elrobogó vonat felverte a vasútállomás csendjét. Nem állt meg, zakatolt tovább a főváros felé. Ernye elmélázott. Hova tart pontosan és honnan jön a vonat? Nem lenne szerelvény, ha nem kapaszkodna az acélcsíkokba. A sín mibe kapaszkodik?

Egy söröző teraszán ült, ami rögtön a vasútállomás mellett állt. A helyiség nagy előnyére szolgált, hogy oda lehetett hallani a hangosbemondót. Így a vendég megihatta az italát, és a vonatot is kényelmesen elérte.

Törte a kemény tölgyfa pad, a pohár billegett a hepehupás asztalon – nagy beszélgetések és olcsó cigaretták parazsának nyomát őrizte az öreg deszkalap. Ki bicskával, ki csak azzal a bolgár gyártmányú rugós késsel karcolt bele jeleket, amit az előtte ott járt emberek mindig maguknál hordanak. Felette a magyar lobogó lógott csalódottan: nem volt szél, ami belémarjon. Nem úgy, mint tegnap este!

Mosolygott, és nagyot kortyolt az italából. Úgy érezte, a vihar hozott is és vitt valamit. Az eső sok mindent elmosott abból, ami előtte volt. Ült, és az éjjeli lányon gondolkozott.

Három éve már, hogy ismerték egymást Kikivel. Egy nehéz komáromi szombat éjszaka után véletlenül Ernye ágyában kötött ki. Szűz volt, fiatal és vágyakozó. Volt. Valóban. Ahogy ezt a szót rágta és ízlelgette a szájában, a világos sör keserű aromát rakott a nyelve alá.

A MÁV-szignál beleharsogott a tavaszi lehűlő levegőbe. Késik a vonata. Szőke esti látogatója soha nem mondott nemet semmire, tért vissza Kikihez. A lány egyszer kapott tőle születésnapjára egy vibrátort. Olcsó volt, de nagy teljesítményű. Négy góliát elemmel működött. Úgy rezgett, hogy még a fogtömését is kirázta…

Ernyének Kiki volt az ideális nő. Olyan volt, mint a hold: este jött, reggel ment. Aznap sem maradt tovább, még délelőtt hazament. Szép volt és csinos, de a kék szemű férfi mégsem tudta elképzelni vele a dolgokat komolyabban. Úgy tűnt, a vadászösztön kiégett benne, hogyha túl könnyen megkapott valakit…

Eltelt a késés tíz perce, a szerelvény begurult az állomásra. Ernye kiitta az italát, és a peronhoz sétált. A vonat álmosan kattogott alatta azon a pár kilométeren, amíg átért a Hosszú Városba. Mindig megrémisztette a vasútállomás, ahová megérkezett. A nem mozduló idő, a vasba és betonba ágyazott elmúlt rendszer sugárzott belőle. A tegnap és a holnap tranzitállomása. A Konzum kifordított épülete, ahol a talponállót a jegypénztár és olcsó ázsiai üzletek követték. Az állomás és piac, ami télen mindig beázott, ahol a mellette lévő kis téren és aluljárókba hajléktalan koszlidércek itták az enyhülést hozó kannás bort, és vártak néhány megváltó aprót a vizeletszagban továbbsiető járókelőktől. Ahova még a hegytetőn álló büszke turulmadár is csak szégyenkezve tekintett le, és ha tehetné, akkor a fejét a szárnyai alá dugná.

Ott, a vasútállomás melletti kis katlanban várt egy darabig. Nem tudta, mire. Talán, hogy a lába majd dönt helyette. A közeli kaszinóban – ahová a kollégái a fizetésüket hordták – megivott egy sört, mert korán érkezett, hiába késett a vonat. A nehéz fellegek, amik délután jöttek, elvonultak, és a csillagok olyan tisztán látszottak, mint a villogó, borgőzös szempárok az aluljárók homályában. Ha nő lenne, nagyon elkerülné ezt a helyet sötétben, de talán még nappal is.

Korán van még, alig múlt fél tíz – sandított az apjától kapott karórájára. Ilyenkor az őzikék még csak ébredeznek, a kocák meg már alszanak. Van még ideje inni valamit ott, ahol itatóra járnak a szarvasünők.

A Royal (egy módosabb kocsma) és a Vadorzó (a diszkó) nagyon közel volt egymáshoz. Éjfél előtt még nem volt érdemes elhagyni a kocsmát és átmenni a diszkóba. Addig a lányoknak ingyenes volt a belépés, és mindig úgy csinálták, hogy az utolsó pillanatban érkezzenek. A hely csak éjfél előtt két perccel telt meg csupa részeg, vonagló fiatal kollégistával, akik a helyi főiskolán tanultak.

Ernye sokat járt ide a kollégáival. A vágyak találkahelye volt a Vadorzó, ők pedig olyanok voltak, mint a spanyolnátha: bárki megkaphatta őket. Sokszor másztak be a kollégiumba, majd szöktek ki onnan reggel, portásváltáskor. Sötét zug az épület körül rengeteg volt, parkoló is. Ha esett az eső, az se volt gond. A lányok ilyenkor a cipőjükre térdeltek…

Éjfélre járt, amikor az addig csendes és szinte üres helyiség „puncipalotává” változott. Ötös, tízes csoportokban tódultak befelé a virágszálak. Mindenki ízlése vagy szokása szerint vette az irányt a nosztalgiarész vagy pedig a diszkógödör felé. Ernye uralta a pultot a nosztalgiarészen. Mindig jó borravalót adott, és ha odaállt, akkor pattantak hozzá a csaposok…

A fáradtság, a nehéz éjszakák és az ital már fátyolként kezdett telepedni az elméje tisztaságára, amikor egy szempárt érzett a hátán. Kifizette az italát, majd megfordult, és ott volt ő, a lány. Egy fejjel magasodott mindenki fölé, mintha csak egy halálpillangó lebegne a táncolók felett. Sötétbarna haja a válláig ért, szeme a színét változtatta a felvillanó fényekben. Távol volt, így még sejtelmesebbnek tűnt. Ujjatlan, világos, pántos felső volt rajta, és vékony vászonnadrág. Kissé darabosan és viccesen táncolt, vagy inkább rázta magát a zenére.

Ernye rögtön kijózanodott, minden fáradtsága és kimerültsége tovarebbent. Átvette a helyét a forró higany, amit a szíve pumpált az ereibe, egy gondolatot tolva előre: akarja ezt a nőt!

Nem szakadt el a szemük egymástól, a hím mutatta a nősténynek, hogy menjen oda a pulthoz, és igyon valamit vele! A pillangó, aki magasan csapkodott, pedig odaszállt hozzá.

– Ernye vagyok, szia.

– Kriszti.

– Mit iszol, Kriszti?

– Egy kis Heinekent.

Kért neki egy kis Heinekent. Ahogy ott állt mellette, majdnem olyan magas volt, mint ő. Pokoli torony, de a testalkata csalóka. Mert bár vékonynak tűnt, látszott, hogy van mit fogni rajta. Szolidan kifestett szeme kissé zavaros volt a koccintóstól, amit a kollégiumban ihatott, szája belső oldalát megfestette az olcsó vörösbor. Ernye csak a foga közepét láthatta, ha mosolygott. A felső és a nadrág találkozásánál friss tetoválás mutatkozott a hámképző kenőcs vékony, csillogó filmrétege alatt.

A magas férfi kézen fogta a magas kollégistát, és leültek a bejáratnál egy viszonylag csendes bokszba.

– Hova valósi vagy, Kriszti?

– Szabolcs. A Síkság Közepéről jöttem ide tanulni.

– A Síkság Közepén merre laksz? A Búza téren, Örökös földön? Esetleg a Vasvári felé? – érdeklődött Ernye, és abban a pillanatban áldotta Batomot, hogy párszor haza kellett vinni, és ő volt a sofőrje. Szinte otthonosan sorolta a helyeket, és ez elkápráztatta a hosszú combú lányt.

– A Nagykörúton lakom, a Ford szalonnál. Csak nem te is odavalósi vagy?

– Nem, nem, csak sokat járok arra. Az egyik jó barátom onnan származik.

Valahogy még a beáramló friss szellő se tudta lenyugtatni a férfi háborgó vérét. Vibrált közöttük a levegő, és mindketten a csókban keresték az enyhülést. Perzselő tűz vette körbe Ernyét, ahogy a szája az éjféli lány szájához ért. Megfagyott az idő a tűzben, a táncterek üresek lettek, a lángok pedig elemésztettek minden cigarettavéget és papírpoharat a földön.

A férfi a csendet hallgatta, a feje zúgott. Mélyen legbelül még vár, mert már sok-sok éve várt már. A lányt kereste eddig. Semmitmondó csendben, vaksötét éjszakákban, álnok szavak mögött. Mindenhol kereste. Tűzben égő lelke tudta, hogy egyszer eljön majd. Most pedig ott volt hát, és rátalált…

A csók két szája lassan távolodott egymástól, ahogy visszatértek az emberek, és újra lett idő a térben. Mélyen egymás szemébe néztek. A férfi apró csillogást látott a lányéban, ezt a lángot eltette magában. Már az ő felelőssége volt, hogy táplálja. A remény lángja volt ez, hogy rátalált a szerelemre. Az a pillanat az életükben ott éveket döntött el.

Az országúton a taxi rohant vele. Az elmaradó hegyek fái közül kiosontak a közeli vihar cseppjei, és rázni kezdte fehér páráit a köd.

Az utast aggodalmas gondolatok nyomasztották. A szép, magas lány ugyan beleegyezett egy randiba és megadta a számát is, de a telefonja nem volt nála. Azt mondta, a kollégiumban hagyta. Ilyenkor sosem viszi magával, számítva arra, hogy kábán elhagyná. Ernye megcsörgette és üzent neki, de semmi válasz nem jött. Félt, hogy nem láthatja újra, nem csókolhatja megint. Annyit tudott csak, hol lakik, Krisztinek hívják, koccintós vöröset iszik, ha nem táncol, és itt tanul. Ez nem túl sok, de elég hozzá, hogy megtalálja, ha délután nem lenne a megbeszélt helyen.

Kiszállt a taxiból, kifizette a fuvardíjat, és hazaindult. Aludni már nem akart, de nem mehetett egyenesen a munkahelyére, hiába is virradt, mert át kellett öltöznie. Megijedt attól, hogy le kell mosnia magáról Kriszti illatát, a csókja ízét pedig mentolos krém veszi birtokba a szájában.

A szája kinyílt és összezáródott erre a gondolatra, de csak a hideg hajnali levegő furakodott be a foga közé. Félt, hogy az illatokkal, az ízekkel Kriszti is eltűnik napkeltére. Az út mellett a lakása felé nyírfák sorakoztak. Óriási felkiáltójelként üvöltötték: Vigyázz! Mindig a nő választ!

A reggel elgyötört, fáradt, álmos és másnapos volt. Az elmúlt napok tükrében nem tudta eldönteni, hogy az élete akciófilm-e, vagy pornó. A vihar estéjén, amikor a Gonosz kijött az erdőből, előbújt a nagy hegyek völgyeiből és a Vizek Városa felett tombolt, Kiki karjába csöppent, az ital mozgatta. Majd találkozott egy lánnyal, és csak egy gondolat pattogott a fejében: „Mindig a nő választ!” Hányszor mondta ő is, és hallotta másoktól, ahogy mondták: „Elmentem, felszedtem egy nőt…” Csacskaság. Az ember még azt se tudja, hogy ott van, és a nő már észrevette. Megnézte, átfuttatta az adatállományon. Megfigyelte a cipőjét, tiszta-e, nadrágja milyen márkájú és ki van-e vasalva. Milyen a keze, van-e rajta gyűrű, milyen és hol? Borotválkozott-e, és mikor volt fodrásznál? Mindez egy célt szolgál. Hogy a férfi megbízható-e, tud-e pénzt keresni, és a legnagyobb gyötrelmek és fáradságok közepette reggel felkelni és ellátni őt és a gyerekeket? Ez az igazi vadászösztön. Belesulykolni másba, hogy ő vadászik rá, hagyni elejtetni magát, és elhitetni másokkal, hogy véletlenül került a hálóba. Amikor megértette, de nem akarta elfogadni a valóságot, a felismerésre összerezzent…

– Hallom, diszkóztál tegnap. Volt valami lepattanó? – kérdezte Batom, amikor találkoztak a büfében megbeszélés után.

– Gyorsan terjednek a hírek, nem tagadhatom – sóhajtott a barátja, és ebben a mély levegőben ott volt minden fáradtság és csalódottság, hogy nem tartott tovább az éjszaka. – Egy igazi fúrótoronnyal is megismerkedtem. El se hiszed! Magas. A testének a hetven százaléka láb.

– Kapható a kicsike? – vonta fel a szemöldökét a másik, miközben a sebhely különös táncot járt az arcán az érdeklődéstől. – Egyébként otthonról szóltak, hogy most kulcsolják majd a játékgépeket. Szombaton szét kellene néznünk itt-ott!

– Még nem tudom se azt, hogy kapható-e, se pedig a szombatot biztosra. Ma este kiderül.

És Ernye arra gondolt, hogy a kedvezőnek látszó jövőt nem akarja ilyen ajtóstul a házba hozzáállással elrontani. Majd mindent a maga idejében.

– Laci bácsi! Elkérhetem délután a kocsit? – lépett oda a főbérlőjéhez a Juharfa úton, amikor munka után hazaért. Most is, mint mindig, nagy kalapálás volt a műhelyben, mert a mester évtizedek óta otthon dolgozott. A csatornák vize felett a nádasok között messzire rohant mindig a dörömbölő hang, ahogy a fém fémet ért. A város legjobb karosszérialakatosai között tartották számon az öreget, aki a háza felső emeletét kiadta, és Ernyét nagyon szerette. Kicsit mintha a fia lett volna. A fogadott fiú pedig sokat járt ki neki segíteni a telekre a hegy oldalába, és ha bármi volt, Ernye is bizton számíthatott a lakatosra. A kocsit is, a piros Opelt, használhatta szinte bármikor, ha éppen focizni ment vagy bármi más dolga akadt.

– Persze, vigyed csak nyugodtan. A kulcs a garázsban van felakasztva – szólt kedvesen az öreg, és letette a kalapácsot, ahogy elindultak az udvaron az utca felé. – Micsoda vihar volt itt tegnapelőtt! Csak Rózsikának, a feleségemnek az angyaltrombitáit nem tudja kitépni semmi. – Méltatlankodott, és belerúgott a virágokba. – Azt viszont nem értjük, hogy a muskátli miért rohadt ki. Hiába locsoltuk, kiszáradt. De csak a te ablakod alatt, sehol máshol. – Itt az értetlen idős férfi és az értő fiatal egy pillanatra farkasszemet nézett…

Májusban a nap korán kel és későn tér nyugovóra. Az előző éjszaka Ernye a délután hatot jelölte meg, hogy Krisztiért megy, és majd találkoznak a kollégium parkolójában. A nap csodálatosan sütött, a kocsi és az út pedig száguldott alattuk, miután különös módon még a lány sem késett a találkáról. Tehát tényleg nem akarta lerázni, és valóban nem volt nála a telefonja.

Közeledtek a Találkozások Városához. Milyen találó név, pont illett az első komoly randevújukhoz. Ernye a barátaival sokat járt át oda, így tudta, hová kell menniük, hogy lenyűgözze a lányt. Aki csinos volt és szép, és a szende kislányt játszotta vad éjszakai szerepe után. Farmert vett fel, és egy világos blúzt. A haját kiengedve hordta akkor is. Kissé meg volt illetődve, mert elég szótlan volt.

Hozhattam volna egy kis házi bort Laci bácsitól – merengett a férfi. Attól biztos beszédesebb lenne. Egy flakon elfért volna a hátsó ülésen. Nem koccintós kannás, de házi és vörös. Laci bácsi saját borát a telekről csak Tysonnak hívta, mert ütött.

– Mit csinálsz a hétvégén? – dobta fel a kérdést, amikor már a belvárosban sétálgattak, arra gondolva, hogy ha elmegy Batommal ránézni a gépekre, talán a lány is mehetne velük.

Még világos volt az utcán, ahol megálltak, hogy egy vendéglő teraszán vacsorázzanak. Egy ajándék virágcsokor volt Kriszti mellett a széken, és már a hangulat is oldódott kettejük között. A közeli csárdából hegedű sírása töltötte be az utcát, és ült a virágcserepek közé az ablakpárkányokra. A felismerést nem mondták ki, de érezték: oda kellett volna mennünk!

– Holnap megyek haza. Szombaton az unokatestvéremnek lesz a ballagása az Acélvárosban, oda utazunk – sorolta a hétvégi programját a lány. – Apa ilyenkor csak engem enged vezetni, se anyának, se a nővéremnek nem adja oda a kocsit. Mert ő meg azért iszik rendesen. Így a kocsit csak a városban használja, vagy ha mennek ki a telekre.

– Van telketek? – csapott le Ernye rögtön a témára.

– Igen, kint, a város külterületén, de még közel a lakásunkhoz. Apáék sokat járnak ki. Van egy kis hétvégi ház rajta, pince, sok gyümölcsfa, eper. Sóstóhegy nagyon szép környék.

– És trágyázzátok az epret? – kérdezett vissza a férfi, ahogy nyugodtan a szalvétával játszott.

– Persze!

– Az jó, mert mi porcukorral esszük. – A megértett vicc döbbenetével adta tudtára a magas szépségnek, hogy a továbbiakban vigyáznia kell Ernye mellett, hogy mit mond…

Batomot tárcsázta, amikor beállt a kocsival az udvarra. Este tíz már elmúlt, de még tudta, hogy nem alszik. Bugyit se ostromolt azon a napon, és egyre inkább kezdett elcsodálkozni magán. Krisztit szépen hazavitte, volt egy kis csókcsata, megbeszélték, hogy ha visszajött, akkor találkoznak. Látatlanban elkezdte nagyon nem szeretni azt az unokatestvért, akinek ballagása lesz.

A vágott arcú két csörgés után vette fel a telefont.

– Remélem, azért lezuhanyoztál utána – szólt bele pofátlanul.

– Hülye! Semmi közöd hozzá. De majd mesélek. Jó lesz a szombat. Hogy készüljek, hová megyünk?

– Csináljunk egy nagy karikát, mit szólsz hozzá? Reggel öt nagyon korán lenne, ha akkor indulnánk? Én holnap úgyse dolgozom. Ajánlom, hogy te is pihend ki magad, mert rád fér. Meg szombaton sokat kell vezetned. Körbe a Dunántúlt.

– Nem mondod. Így is eléggé kimerült vagyok már. Egyedül leszek itthon… Akkor megbeszéltük, reggel ötre ott leszek nálad. De dupla napidíjat kérek! Ez hosszú út lesz…

A terasz nyugatra nézett. Egy kopott, de használhatóan kényelmes kanapé volt kitéve rá. A szomszédok nagy tölgyfájának a leveleit néha megrázta a sötétség szele. Csendes péntek este szállt le a kertre a Vizek Városában. Néha a távolban hallatszott egy vonat, egy kutyaugatás. Ernye egyedül volt otthon, olvasni szeretett volna, de a gondolatai úgy cikáztak ide-oda, mint a villámok az előző nagy égiháborúban. Ronival, a szeretőjével sokat ültek itt, sok időt töltöttek a vastag pléd alatt még ősszel is, amikor már hűvösbe fordultak az esték.

A munkahelyükön ismerkedtek meg. A nő a főnök felesége volt, és csak pár hónapig tartott a kapcsolatuk. Miután kiderült az egész, Roni munkahelyet váltott, és Ernyét is áthelyezték egy másik részleghez. Jobb is volt, így nem volt szem előtt. Nem is bánta az egészet, mert arra számított, hogy az egész csak körforgás, és ami elrohadt ősszel, az majd kivirágzik valahol máshol, mással tavasszal. Kriszti majd feledtet mindent. Bár ez ott péntek este, immár a sötétben, egyedül a teraszon, egy üres borospohárral a kezében nagyon távolinak tűnt.

Hűvös volt a hajnal, amikor elindult reggel fél ötkor gyalog a belváros felé, ahol Batomék laktak. Világosodott, de a nap még nem mutatta magát a vékony függöny mögött. Egy kis táskában összepakolt mindent, ami kellhet egy egész napos játékgép-fosztogatáshoz. Jól aludt, és az emlékek se gyötörték. Az éjszaka démonjai most valaki másnak okoztak nyugtalan órákat, őt békén hagyták.

– Merre indulunk? – kérdezte barátját, amikor az átadta neki a kulcsot és beszálltak a kocsiba.

– Először Pest, aztán majd meglátjuk.

A felrobbantott vasúti híd után, de még a főváros előtt álltak meg egy benzinkútnál. A tartályok, amik gépek vérével voltak tele és mélyen a földbe süllyesztették őket, segítettek, hogy a kút ne csússzon le a völgybe. Tankoltak és megreggeliztek, a kocsi motorháztetője volt az asztaluk. A feléledő nap a függönyből terítőt adott, hogy ne csak a fehér festék legyen a harapnivaló alatt. A domboldalról csodás látvánnyal égett bele a szemükbe az éledő reggel és a város.

Batom nem bajlódott a kávéval, rögtön sörrel kezdett. Jó hangulatban voltak, Ernye csak Krisztit hiányolta. Nem tudta, hogy miért, de a magas, szép lány sokat járt a fejében. Rossz volt, hogy távol volt tőle, és még rosszabb, hogy nem tudta, mit csinál – és kivel.

A Keleti pályaudvar környékén kezdték a nézelődést. Nehezen találtak parkolót, olyan gépet meg, ami adott is volna valamit, egyáltalán nem.

– Irány a hatos út délnek! – navigált a sebhelyes arcú.

Duna menti vagy a folyóhoz közeli települések és a kocsmáik következtek. Ercsi, Újváros, Földvár. Mindenhol egy sör Batomnak, egy ásványvíz Ernyének, egy ezres a gépbe. Köszönés és távozás. Most se nyertek semmit. Baján is volt gondjuk rendesen. Ott se nyertek, de legalább a Szentháromság téren, a folyóparton megebédeltek. Borvidékeket kerültek meg, amíg a sebhelyes gépezett és anyázott, addig Ernye elment, és vett egy üveg villányit. Legalább ennyit vigyen már haza, ha nem nyernek semmit. Jó lesz majd egy gyertyafényes estére. Kriszti csak egyszer üzent, amikor megérkeztek az Acélvárosba. Nem szokott honvágya lenni, és a szülővárosát se szerette eléggé, mert amint lehetett, 19 éves korában el is húzott onnan, de úgy gondolta, most jó lenne otthon lenni.

Azután jöttek környék várai. Ernye itt már be se ment egyik helyre sem. Pihent és nyűgösködött a kocsiban. A telefonja hallgatott, se nem csörgött, se nem pityegett, és ez őt jobban zavarta, mint az, hogy sehol nem nyertek még egy forintot sem. A nyeretlenség, a sörözés reggel fél hattól és a feszültség számára egyáltalán nem ismeretlen gombócot gyúrt Batomban. Erre csak rátromfolt az, hogy Orsi állandóan hívogatta. Az ital hatására felkorbácsolt vágyát egy útszéli pillangón vezette le…

– Remélem, mondtad neki, hogy ne vegye le a cipőjét és a lábát ne tegye fel a műszerfalra – tudakozódott Ernye, miközben újra az út és a kátyúk vágtattak alattuk a nagy tó felé.

– Tanultam már belőle – bólintott a barátja. – Nem akarok megint magyarázkodni Orsinak, hogy kinek a lábnyoma van a kesztyűtartó felett. Nem hitte el, hogy nem én voltam, hanem valamelyik gyökér, akinek nincs hova hordania a nőjét, és az én kocsimban enyelegnek, ha kölcsönadom nekik. Minden vegyszert kipróbáltam, alig jött le. – Végigsimította a műszerfalat. – Most már vigyázok.

Siófok környékén Batomot valamilyen különös erő szállta meg, amikor leült a gép elé. Kocsma, kaszinó vagy benzinkút. Mindenhol voltak gépek. Mindenhol ki akarták szedni azokból az emberekből a pénzt, akikből lehetett… Rögtön látszott az arcán, hogy helyben vannak. Olyan volt, mint a kopó, amelyik megérezte a sebzett vadat. Kizárta a külvilágot, és csak a zsákmányra koncentrált. A monitor villogott, és ő igazán elemében volt. Nagyon ritkán lehetett csak ilyennek látni. A kék szemű hagyta, csinálja csak, amihez ért. Csak mosolygott magában.

– Ezt szeretem, amikor úgy kell nadrágot vennem, hogy minél nagyobb zsebe legyen – vigyorgott végül Batom.

– Mennyit szedtél ki belőle?

– Megvan vagy nyolcvanezer. Bár többre számítottam. Az a lényeg, hogy Club de Paris gép legyen. Azt kell keresni, mert az szoftverhibás. Minden huszadik pörgetésre beadja a cseresznyét. Tehát tizenkilencet lepörgetsz minimum téten, a huszadikat felrakod maximumra, és nyersz. Csak ez időbe telik, amíg felmegy számomra elfogadható nyereményre. Ezért fizettem egy félmilliót egy trükkmesternek. Ezért a stikliért. Volt hárommillióért is, de azt már nem mertem megvenni.

– Még szerencse. Apád agyon is vert volna, ha azt a pénzt is elszórod, amit nagy nehezen kerestél a kilenc hónap alatt.

A csikótojás lelőhelye után a Királynők és a Találkozások Városa következett, majd a Csallóközi Hattyún át 11 órakor értek végre haza. Elnyűttek voltak, elégedetlenek és fáradtak. Ernye közel ezer kilométert vezetett, és úgy érezte, az a minimum, hogy sebhelyes meghívja valamire a közeli kocsmában. Ittak egy sört, átvette a fizetését, hóna alá csapta a bort, és hazasétált.

Álom nélküli álomba zuhant az üres lakásban. Elfáradt kegyetlenül, és nem csak a vezetéstől. Este mindig jól és mélyen aludt, ha több órát töltött Batommal. A sebhelyes egy olyan lény volt, aki leszívja mások energiáját. Az országot is jól és áramtakarékosan járták együtt. Batom mellé nem kellett rádió…

– Te macskával aludtál? – kapta el a nevetés hétfő reggel, amikor újra találkozott a gépmesterrel. Batom feje borzalmasan nézett ki. Látszott rajta, hogy még nem pihente ki a szombati túrát, meg összevissza volt karmolva.

– Ez az Orsi nem normális! Amikor szombaton hazamentem, rám vetette magát. Egy kisszéket tett az ajtó mögé, felállt rá, és ahogy beléptem, arról támadott. Mint egy tigris. Ezt mind ő csinálta – mutatott a fejére. – Hiába próbáltam nyugtatni vagy csitítani, kénytelen voltam hasba rúgni. Ő erre keresztülvitte a fürdőszobaajtót, és leszaggatta a zuhanyfüggönyt, amit most raktam fel. De utána olyat szúrtunk…! Fantasztikus volt.

– Hát ez gyönyörű. Egy verekedés után dugtatok egy olyat, hogy utána még a szomszédok is kimennek rágyújtani. – Ernye úgy tett, mintha csodálkozna, mert Batoméknál teljesen szokványos volt az ilyen. Orsi ezt szerette, és ki is provokálta rendszeresen, hogy a gépmester odasózzon neki.

– Krisztivel mi van? Megérkezett Tirpákiából az acélvárosi kiruccanás után?

– Meg végre. Ma találkozunk. Jön át délután. – Ahogy kimondta, Ernye akkor értette meg, milyen messzi ez még reggel nyolckor.

Csak várt és várt, hogy végre este legyen. Nem ment már haza előtte, a munkahelyén töltötte el az időt. Járt-kelt, beszélgetett, és úgy tett, mint aki odafigyel arra, amit mondanak neki, pedig folyton csak az órát leste.

Vele szeretkezni akart, nem úgy, mint másokkal. Finom volt és komoly Krisztivel, aki újra visszatért. Bármennyire is határozottak voltak a szándékai a lánnyal, az öt nap után döntött úgy, hogy odaadja magát neki.

Gyertyát gyújtottak, majd kezdtek lekerülni a ruhadarabok. A lány tigrismintába öltözött, amit már sose tudott levenni. Mellén, szexi, formás, lapos hasán és az oldalán látszott, hogy hirtelen nőtt meg és szedett fel pár kilót. Szét volt szakadva a bőre. Finom kis szolid tetoválása érzékien törte meg a teste színét. Azt mondta, a barátnőitől kapta ajándékba. Csaknem teljesen borotvált volt, csupán egy kis „leszállópályát” hagyott meg. Azt nem szántotta penge, nem sercegett a borotva alatt, és nem pattogzott ki ott a bőre. A bugyi, ahogy lefelé indult róla az oldalán, megfeszítette a kis úszógumit. A térde összeért, a darabka fehérnemű pedig elrepült valahova.

A kezdeti romantikát felváltotta a szenvedély. Nem volt sok előjáték. Ernye érezni akarta Krisztit. A magas, szép lány is gyorsan a dereka köré fonta hosszú lábait. A férfi tövig hatolt bele, és amikor elérte az elérhetőt, Kriszti szeme lecsukódott, a szája megmozdult, majd kitárult, és egy sikoly szakadt ki belőle, ami megrezegtette a gyertya merev, mozdulatlan lángját.

Férfiszokás, hogy mindig ők kelnek korábban. Kriszti aludt még, amikor elköszönt tőle reggel. Összeszedte a zsebkendőket az ágy mellől, egy puszit adott a lány arcára, ami fáradt, nedves folt volt csak a párnáján.

Kényelmetlen volt az első éjszaka, a férfi nem aludt jól mellette. Kihúzták az ágyat, és ez volt az egyik legnagyobb támadás, ami történhetett a szabadsága ellen. A magányos farkasok, a férfiak, összetolt ágyhoz szoktak, amin csak nekik van hely. Ez volt az egójának és a függetlenségének a félreérthetetlen jele. Sokan megfordultak ott, de csak kevesen maradtak reggelig. Éjszaka nem látszott a szégyen, amikor a kihalt utcákon hazafelé mennek, és a gyerekek sem kérdezik: „Anya, hol voltál?” Kriszti még ott volt, és Ernye egész nap érezte a combja illatát a haján.

Mielőtt visszaindult a kollégiumba, a lány még felhívta őt a délelőtti órákban, ahogy felkelt:

– Hogy jutok ki a házból?

– Csak kövesd a lépcsőt lefelé, majd a garázson át!

– Nincs véletlenül egy fogkeféd?

– De van. Ott van a borotvahab mellett a tükörnél, a felső polcon. – Ernye a Kikiét adta oda neki…

Már nem nyomták kételyek, és még a borús, felhős reggelt is szebbnek látta, mint azt, amikor Kiki mellett ébredt. Nemcsak a testét, hanem a lelkét is megfogta valami. Kriszti mély, a régi időkbe hatoló varázslatos szeme. Nem tudta megfogalmazni, ezért kereste a szavakat egymagában egész nap. Így csak púp volt a hátán, hogy a sebhely megint megtalálta.

– Lidocain kenőcs. Bármelyik patikában kapható, 630 forintért – oktatta ki, amikor Ernye elmesélte neki, hogy ki aludt nála.

– Mit kezdjek a lidocain kenőccsel? Nincs eltörve semmim – értetlenkedett.

– Látszik, hogy nem vagy elég képzett szexuálisan. A kenőcs a makkodra kell, amikor már megvan az erekció. Bekened vele, felhúzol egy gumit, hogy az ő pecke azért ne zsibbadjon, és már adhatod is neki. A merevedés megmarad, de érzéketlen lesz. Garantált a nagyon késői magömlés. Többet nem borul fel hajnalban a kombájn!

– Mondták már neked, hogy degenerált vagy? – De azért az ötletet megjegyezte, eltette magában.

Három hét távol a Vizek Városától? De miért pont őt küldik? Miért pont most? Ott van egy lány, akit megismert, akivel jól érzi magát, aki minden héten elmegy a Vadorzóba, és ha csókolózott az első este, akkor majd mással is megteszi. Nem hagyhatja most ott a magas lányt. Éppen akkor, amikor komoly kapcsolatra tette fel az életét, és levette magát a „húspiacról”. Amikor még friss és képlékeny a kapcsolatuk, és a bizalom jelei csak pislákolnak benne, mert azt hiszi, a lány is olyan, mint az, aki visszanéz rá a tükörből. Tudta, hogy büntetésben van a munkahelyén, és hogy rengeteg helyre fogják még kiküldeni. Máskor ez nem okozott volna gondot, de most, hogy végre rendbe tette az életét, a három hét jelentős problémának tűnt a számára. Hát éppen most kell elmennie ilyen hosszú időre? Hosszú hetekre négy szabadnappal? Miközben Kriszti, ki tudja, majd mit csinál? És kivel…

Csak arra vágyakozol, amit mindennap látsz. Ernye annyira vágyott Krisztire, hogy a három hét eltelte után azonnal magához költöztette a lányt. A barátai véleménye nem nagyon érdekelte. Bele se gondolt abba, hogy mennyire utálhatják most Krisztit, mert elvette őt tőlük. Hogy magyarázhatta volna el azt nekik, hogy szerinte megtalálta azt, akire mindig is vágyott, és hagyják békén, mert nincs kedve sörözni!

Összepakolt az együtt töltött nyár, megfogta a batyuját, és továbbállt. Ősszel, ahogy múlt és visszahúzódott az élet, az övék még élénkebb, még szorosabb lett. Majd januárban Ernye egy telefoncsörgésre eszmélt a hatalmas és mindent elborító szerelem mámorából. Robi Csabi, egyik kedves barátja, aki a kollégája is volt, hívta, ha van ideje, látogassák már meg őt és a családját.

Laci bácsi autóját ilyenkor is el tudták kérni, az amúgy is szürke Hosszú Városban téli gumi lökte félre a délutáni latyakot az útból, ahogy elindultak. Az iparváros még nagyobb lehangoltságba burkolózott; mintha a tompa nap lett volna a pók, ami sötét hálót szőtt a város fölé. Tél volt és hideg, a hőmérséklet még nappal sem ment két fok fölé. A rádióban a szokásos csacsogás ment, amikor a várost jelző táblához érve Ernye visszaváltott ötösből. A jobb kezén koppant az aranygyűrű, amit már Krisztivel együtt viselt október óta. Büszke volt és boldog. Mint a téli nap, úgy tapadt rá ez a mézes, ragadós szerelem-vattacukor.

Megérkeztek a címre, felcsengettek. Csabi szeretettel fogadta őket, körbevezette a lakásban, majd a lényegre tért:

– Jobb életet és lehetőségeket akarok a családomnak. Ernye, ismerlek téged nagyon régóta. Menjünk el együtt külföldre! Én megtanulom melletted, amit kell, és együtt majd visszük valamire. No meg persze több pénzre, mint amire itthon lehetne.

Ernyét meglepte a kérés, és hirtelen nem is tudott mit mondani. Viszont ez a felvetés szöget ütött a fejébe, és már kezdte sejteni, mit akar. Hiszen az ember sokszor tévedhetetlennek hiszi magát, és tudja, hogy a törvény nála dől le majd.

A barátjával abban maradtak, hogy még visszatérnek a témára, és hazaindultak a szerelmével. A parkolóban már újra eleredt és némán szállingózott a hó a piros Opelre.

– Mit gondolsz? – kérdezte Kriszti, mert látta Ernyén, hogy a gondolatai belülről nekifeszülnek a homlokának. A lány most először szólalt meg az egész délután. Nagyon jól tudta, mikor kell hallgatnia. Tökéletesen tudta leplezni az érzéseit, legyen az öröm vagy bánat. Akár még egy jó színésznő is válhatott volna belőle.

– Nem hülyeség, amit Csabi mond… – felelte Ernye mintegy magának.

A fejében már megfogalmazódott a terv. Amint hazaértek a téli hidegben, a lámpa gyenge fényénél a férfi fagyott ujjai egy telefonszámot kerestek a noteszében.

A könyv mágikus eszköz. Az író a bűvész, a toll pedig a varázspálca. A jó „bűvész” magán tudja tartani a figyelmet, és az olvasó reméli, hogy még sokáig a bűvkörében maradhat.

A 2012-ben alapított Álomgyár Kiadó ezeket a bűvészeket keresi. Azokat, akik fantáziájukkal olyan helyekre merészkednek, ahová mások nem képesek. Akik le merik írni, amit a többiek nem, és ezt világgá is akarják kürtölni.

Az Álomgyár írókat keres, nekik segít írásaik könyvvé formálásában, kiadásában, terjesztésében.

Bárki jelentkezhet kéziratával, és együtt megtaláljuk az utat, amely a könyvespolcokhoz vezet!

konyvetirok@alomgyar.hu