Fordította

LAIK ESZTER

© Fern Michaels, 2017

Hungarian translation © Laik Eszter

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2017

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5692-56-7

Diznek, Bernice-nek, P. I.-nak és Mollynak.

Köszönet az emlékekért.

Prológus

Washington

Borzalmas volt a dugó a Massachusetts Avenue-n, de ebben a napszakban mindig elviselhetetlen. Csúcsforgalom. Istenem, mennyire utálta ezt a szót! Ma különösen. Rácsapott a tenyerével a dudára, és az orra alatt mormogta:

– Gyerünk már, te seggfej, mozogj!

– Ne idegeskedj, Nik – mondta Barbara Rutledge, a lassan araszoló kocsisort bámulva. – Még egy sarok, és ott vagyunk. Anya nem fog haragudni, ha pár percet késünk. A gondolatát is utálja, hogy betöltötte a hatvanat, úgyhogy minél tovább kell várnia az ünneplésre, annál jobban fogja érezni magát. Szerintem nem néz ki hatvannak – szerinted?

– Viccelsz? Jobban néz ki bármelyikünknél, és mi csak a harminchatodikban járunk. – Nik újra a dudára tenyerelt, de hasztalan próbálkozás volt. – Egyet mondj meg nekem: miért a Zsokéklubot választotta anyád a vacsorához?

– A szezon első rákfasírtja miatt, ezért. Még Reagan elnök tette híressé ezt az éttermet, és anya összes politikus barátja ide jár. De ha érdekel a véleményem, harminc dolcsi egy rákfasírtért szerintem már pofátlanság. Harminc dollárból én egy hétig eszem, ha ügyesen beosztom. Anya teljesen elszörnyedt a múlt héten, amikor elvittem ebédelni a Taco Bellbe. Mindketten egy ötösért kajáltunk. Végül jól vette a dolgot, de nem értette, miért spórolok. Állandóan azt magyarázom neki, hogy saját magam akarok boldogulni. Néha megérti, néha nem. Tudom, hogy büszke rám és rád is, Nik. Mindenkinek a két ügyvéd lányáról dicsekszik, akik felveszik a harcot a bűnözéssel.

– Én is épp úgy szeretem őt, mint te, Barb. El sem tudom képzelni, hogyan nőttem volna fel anya nélkül. Pedig ez történt volna, ha ő nem lép be az életembe, és nem vesz magához, amikor meghaltak a szüleim. Oké, meg is érkeztünk, csak harminc percet késtünk. Nem a legjobb parkolóhely, de megteszi, és legalább egy lámpa alatt állunk. Ebben a városban úgyse találni jobbat.

– Mindenképpen be kéne ugranunk a mosdóba, mielőtt asztalhoz ülünk. Anya szereti, ha tipp-topp nézünk ki, nem beszélve a parfümről és a rúzsról – mondta Barbara, és igyekezett kisimítgatni a kosztümje ráncait. Nik követte a példáját.

– A bíróságon töltöttem a napot, akárcsak te. Úgyhogy lehetünk gyűröttek, ziláltak, sőt feldúltak is, Myra meg fogja érteni. Hoppá, majdnem elfelejtettem az ajándékom! – kapott a fejéhez Nik, és átnyúlt a hátsó ülésre egy kicsi, ezüstpapírba csomagolt dobozért. Majd Barbarának is odanyújtott egy fényes, piros szalaggal átkötött, hosszúkás hengert. – Neked is nyilván pont úgy leszívták az agyad, mint nekem. Majdnem elfelejtetted az ajándékod. Ez a kupac könyv micsoda, Barb?

– Anyának lesz. Ebédidőben szereztem be őket. Tudod, hogy imád gyilkosságokról meg vérengzésekről olvasni. Majd akkor adom oda neki, amikor elmegyünk.

Myra Rutledge már alig várta őket. Gyönyörű nő volt, mosolyogva és tárt karokkal üdvözölte a két lányt.

– Megérkeztek a lányaim. Most már kezdhetünk, Franklin! – szólt hátra Myra.

– Azonnal, asszonyom. A szokásos asztalt, vagy inkább a dohányzó részlegben, kilátással az ablak mellett?

– Az ablak mellett, Franklin – kérte Barbara. – Anya születésnapja tiszteletére, azt hiszem, ma mindketten megengedhettek magatoknak egy cigarettát. Csak egyetlen szálat és csakis vacsora után! Én természetesen nem gyújtok rá. Igen, igen, tudom, mind leszoktunk, de ez most anya szülinapja… úgyhogy miért is ne?

Myra elmosolyodott, ahogy a lánya keze után nyúlt.

– Tényleg, miért is ne. Ez olyan csodálatos! – tette hozzá, miközben leült, és az asztalra könyökölt. – A két kedvenc lányom. Nem is kívánhatnék szebb finálét a születésnapomhoz.

– Finálé? Anya! Ez azt jelenti, ha hazamész, nem fogtok Charlesszal ünnepelni?

– Hát… talán egy pohárka sherryvel. Megkértem Charlest, hogy jöjjön ő is, de azt mondta, ez egy anya-lánya vacsora, és nem érezné idevalónak magát. Csak semmi kommentár, lányok!

– Anya, mikor mész már hozzá? Húsz éve együtt vagytok. Nem kell szégyellősködnöd, Nikkel már tudjuk, hogyan porozza be a méhecske a virágot – cukkolta Barbara.

– Igen, és épp Charles magyarázta el nektek a beporzást – mosolygott Myra.

Charles Emery volt Myra társa és egyben házvezetője. Amikor felfedték a kilétét mint MI6-es{1} ügynök, a kormánya áthelyezte az Egyesült Államokba, ahol leszerződött Myra édességgyárának biztonsági főnökévé. A gyár a Fortune magazin ötszáz legnagyobb vállalkozást rangsoroló listáján is szerepelt. Charles egyetlen célja az életben Myra védelme volt, és ezt a munkát rendkívül komolyan vette és jól is csinálta. Mindkét lány hálás volt a Myra iránt tanúsított figyelméért, és hogy enyhíti az asszony magányát, amíg ők a maguk útját járják.

Myra szeme csillogott.

– És most meséljetek el mindent! A legújabb bírósági eseteiteket, épp kivel randiztok, hogy áll a softballcsapatunk… Semmit ne hagyjatok ki! Kell mostanában esküvőt terveznem?

Nikki ezt szerette a legjobban Myrában: az őszinte érdeklődését az életük iránt. Sosem sértette meg a magánéletüket, mindig beérte azzal, hogy a partvonalról figyeljen. Ha kellett, anyai támogatást és segítséget nyújtott, de sosem avatkozott a dolgaikba vagy adott kéretlen tanácsokat. Nikki tudta, hogy Myra mennyire élvezi a hármasban töltött időt, szerette a kéthavi vacsorákat a városban, az alkalmi ebédeket a lányokkal, esetleg egy rövid sétát a Tidal Basin partján.

Igen, Myrának megvolt a maga élete, függetlenül a lányokétól. Több jótékonysági egyesület választmányának volt a tagja, fáradhatatlanul dolgozott mindkét politikai pártnak, és számos jótettet vitt véghez naponta. Aktívan közreműködött a Történelmi Társaságnál, és még így is jutott ideje Charlesra, Barbarára és saját magára is.

– Itt maradsz a városban ma éjszakára, anya?

Myra arcán rózsaszínes árnyalat terült szét.

– Nem, Barbara, hazamegyek. Nem én vezetek, rendeltem sofőrszolgálatot, úgyhogy ne idegeskedjetek a McLean-i út miatt. Charles várni fog. Mondtam nektek, hogy megiszunk együtt egy pohár sherryt.

– Na de a szülinapi torta? – kérdezte Nik.

A rózsaszín árnyalat továbbkúszott Myra nyakára.

– Ebéd után tortáztunk. Charlesnak egy forrasztópáka kellett, hogy meggyújtsa az összes gyertyát. Mind a hatvanat. Nagyon… ünnepélyes volt.

– Milyen érzés hatvannak lenni, anya? – Barbara átnyúlt az asztalon, és megfogta az anyja kezét. – Azt mondtad, rettegsz ettől a naptól.

– Ez is csak egy szám, egy nap az évben. Semmi különbséget nem érzek a tegnaphoz képest. Az emberek szeretnek az életük „pillanatairól” beszélni, a különleges élményekről, amelyeket sosem felejtenek el. Azt hiszem, ez a nap egy ilyen pillanat. Amikor hozzámentem apádhoz, az is ilyen feledhetetlen volt. Amikor megszülettél, az kivételesen különleges nap számomra, és amikor Nikki megérkezett hozzánk, az is, és természetesen amikor az édességgyár bekerült az ötszáz legnagyobb vállalkozás közé, úgyszintén. Ne nevessetek ki, hogy most ezt mondom, de az is feledhetetlen pillanat volt, amikor Charles megígérte, hogy egész életemben vigyázni fog rám. Ezek mind csodálatos dolgok. Remélem, hogy még sok-sok év vár rám hasonló szép élményekkel. Ha megházasodnál és szülnél nekem egy unokát, győzelmi zászlót lengetnék, Barbara. Nem akarok totyogós öregasszony lenni, mire gyereked lesz.

Nikki szája széles vigyorra húzódott. Megbökte Barbara karját.

– Gyerünk, mondd el neki! Tedd boldoggá a hatvanadik szülinapján!

– Terhes vagyok, anya. Kezdheted tervezni az esküvőt, de jobban teszed, ha gyorsan, különben unokád lesz, mielőtt kettőt pislantasz.

Myra először Nikkire nézett, hogy lássa, nem ugratják-e. Nikki nagyokat bólogatott.

– Én leszek a koszorúslány és a keresztanya! Ez most komoly, Myra.

– Jaj, édesem…! Boldog vagy? Hát persze hogy az vagy! Csak rád kell nézni. Jaj, mennyi mindent meg kell szervezni! Otthon szeretnéd a fogadást a kertben, ugye?

– Természetesen, anya. A nappaliban akarom kimondani az igent, és le szeretnék csúszni a korláton az esküvői ruhámban. Pont így szeretném. Nik csúszik majd mögöttem. Ha nem csinálhatom meg, az esküvő törölve.

– Amit csak akarsz, drágám. Bármit! A legboldogabb anyává tettél a világon. Ígérd meg, hogy Charlesszal majd vigyázhatunk a kicsire.

– Nekem ígérte először – vigyorgott Nikki.

– Ez most egy igazi „pillanat”! Van valamelyikőtöknél fényképezőgép?

– Anya, nem szoktam fényképezőgépet hurcolni a kistáskámban – méltatlankodott Barbara. – De nincs semmi veszve, Niknek van egy a kocsiban. Kiszaladok, és behozom. – Nikki beletúrt a zsebébe, és odaadta a slusszkulcsot. – Anya leszek! Én! El tudjátok ezt képzelni? Te pedig Nik néni leszel! – hajolt oda Barbara Nikkihez, és megcsípte az arcát. – Megkérem Franklint, hogy kapjon le minket, ha visszajöttem. Mindjárt itt vagyok! – és fülig érő szájjal mosolygott mindkettejükre.

– Remélem, jó napod van ma, Myra. A születésnapok mindig különlegesek – mondta Nikki, miközben a szemközti ablakon bámult kifelé. – Tudni, hogy nagymama leszel, nyilván a legcsodálatosabb dolog a világon. Én is nagyon izgatott vagyok. – Látta, ahogy Barbara átszalad az úton, a blézere repkedett a tavaszi fuvallatban. – Emlékszel, amikor Barbarával kukoricapehelyből, sós krékerből meg palacsintaszirupból sütöttünk neked tortát?

– Azt sosem felejtem el. Szerintem a szakács sem. De megettem, derekasan.

Nikki nevetett.

– Meg bizony! – Most már örült, hogy a lámpa alá parkolt. Látta az utcán andalgó párokat, látta Barbarát, amint kinyitja a hátsó ajtót, ahogy benyúl a fényképezőgépért, majd a vállára veti, és bezárja az ajtót. Aztán Myrára nézett, aki szintén az ablakon bámult kifelé. Nikki pillantása visszasiklott az utcára, figyelte Barbarát, amint körülnéz mindkét irányban, hogy ha megáll egy pillanatra a forgalom, átsiethessen az úton. A három szerelmes pár közvetlenül mögötte állt, amikor lelépett a járdáról.

Nikkinek alig hatolt el a tudatáig a sötét autó, amint a semmiből felbukkan, aztán hallotta a dudálást és a hirtelen fékcsikorgást. Myra mintha egy lassított felvételen állt volna fel a székéről, az arcára fagyott a döbbenet – aztán mindketten kirohantak az étteremből. Az üvöltés, ami ekkor kiszakadt Myrából, olyan kínnal teli, olyan állatias volt, hogy Nikki dermedten kapott az asszony karja után.

A kifacsart testhelyzet, amelyben a barátnője feküdt, örökre beleégett Nikkibe. Lehajolt, de félt megérinteni a lányt, akit testvéreként szeretett.

– Hívta valaki a mentőket? – kiáltotta.

Egy erőteljes, izgatott hang válaszolt:

– Igen.

– Nem! Nem! Neeem! – ordította Myra, ahogy a földre rogyott, és a karjai közé vette a lány élettelen testét.

Valahol a távolban felhangzott egy sziréna. Nikki remegő ujjakkal próbálta kitapintani barátnője pulzusát. Az egész teste reszketni kezdett, amikor még egy halovány dobbanást sem érzékelt. Talán nem jól csinálta. Még erősebben odaszorította a középső és a gyűrűsujját, ahogy az ápolóktól látta. Megszédült, amikor az odarohanó mentősök a földre térdeltek. Könnyek égtek a szemében, míg figyelte, ahogy az orvos az életjeleket vizsgálja Barbarán.

Az idő minden jelentését elveszítette, miközben a mentősök tették a dolgukat. Egy fiatal, hosszú göndör hajú nő felemelte a fejét, és egyenesen Nikkire nézett. A tekintetéből szomorúság áradt. Megrázta a fejét.

Az nem lehet! Fel akart ordítani, sikítani, toporzékolni. Helyette az öklével ütötte a fejét, és próbálta elfojtani zokogását.

– Rendbe jön, ugye, Nikki? Csak eltört valamije. Csak eszméletét vesztette. Mondd, hogy meggyógyul. Kérlek, mondd, kérlek, Nikki…!

A gombóc akkorára nőtt Nikki torkában, hogy azt hitte, megfullad. Megpróbált nem nézni a mozdulatlan testre, nem nézni, ahogy kiegyenesítik a karját és a lábát. Amikor a hordágyra emelték, behunyta a szemét. Azt hitte, elájul, amikor a hosszú göndör hajú nő egy lepedővel terítette le a legjobb barátnője testét. Ez nem lehet Barbara. Ez nem az ő legjobb barátnője. Nem az a kislány, akivel a homokozóban játszott, akivel együtt ment óvodába. Nem az, akivel kijárta az iskolát és elvégezte a jogi egyetemet. Hiszen ő, Nikki lesz a koszorúslány az esküvőjén, és ő fog vigyázni a kisbabájára! Hogyan is lehetne halott?

– Láttam, hogy körülnézett, mielőtt lelépett a járdáról. Nem jött semmi, amikor át akart menni – motyogta.

– Nikki, ugye bekísérhetjük Barbarát a mentővel? Megengedik? – fordult oda hozzá Myra, könnyeivel küszködve.

Nem tudja… Nem tudja, hogy mit jelent a lepedő. Hogyan mondja meg Myrának, hogy a lánya meghalt?

A mentő ajtaja becsapódott. Elmentek. A fülsiketítő sziréna most néma maradt.

– Már késő, elindultak! Neked kell vezetni, Nikki. Minden információra szükségük lesz, amikor megérkeznek a kórházba. Ott akarok lenni, Barbarának szüksége van rám. Tudnia kell, hogy az anyja vele van. Mehetünk már, Nikki? – könyörgött Myra.

– Hölgyem?

– Igen, biztos úr… – Nikki lazított egy kicsit az ölelésén, amivel Myrát fogta át.

A rendőr kedves hangon szólt hozzá. Túl fiatal volt, hogy ilyen kedves legyen. Részvét tükröződött az arcán.

– Fel kell vennem a vallomásukat. Önök…

– Én Nicole Quinn vagyok. Ő Myra Rutledge. Az édesanyja az… – Majdnem kimondta, hogy „az elhunytnak”, de idejében észbe kapott.

– Biztos úr, elintézhetjük ezt később? – vágott közbe Myra. – Be kell mennem a kórházba. Annyi papírmunka lesz ott, amiben segíteni kell! Nem tudja véletlenül, melyik kórházba vitték a lányomat? A George Washingtonba vagy a Georgetownba? – esdekelt Myra. Ráncos arcán könnyek patakzottak.

Nikki elnézett a távolba. Tudta, hogy gyáván viselkedik, de egyszerűen képtelen volt elmondani Myrának: az egyetlen lánya halott. Nézte, ahogy a rendőrök szétoszlatják a bámészkodók tömegét, míg végül csak az a három pár maradt a helyszínen, akik a balesetnél jelen voltak. És hol van az autó, ami elütötte Barbarát? Már el is vitték? Hol a vezetője? Szerette volna hangosan feltenni a kérdéseket, de Myra miatt hallgatott.

Nikki nézte, ahogy a fiatal rendőr szomorú kötelességének eleget téve elszántan megdörzsöli ingje kikeményített gallérját, és kétszer is megköszörüli a torkát.

– Asszonyom, a lányát a George Washington Kórház halottasházába vitték. Az adminisztráció nem sürgős. Megkérhetem egy kollégám, hogy vigye be önöket a kórházba, ha szeretnék. Nagyon… Nagyon sajnálom, hölgyem.

Myrából őserőként szakadt fel a sikoly, és a földre zuhant. A fiatal rendőr letérdelt mellé.

– Azt hittem, tudja. Én nem… Jézusom!

– Orvoshoz kell vinnünk, most rögtön. Itt maradna vele egy kicsit, biztos úr? Ki kell vennem a mobilom a kocsiból, hogy elintézzek pár hívást.

Nikki elsőként Myra orvosát hívta, aztán Charlest. Megbeszélték, hogy a George Washington Kórház sürgősségi bejáratánál találkoznak.

Amikor a lány visszaért Myrához, az asszony a fiatal rendőr segítségével már felült. Bódultan meredt maga elé, a szavak összefüggéstelenül bugyogtak fel belőle.

– Nem nehéz. Könnyedén el tudom vinni a kocsihoz – ajánlotta a rendőr. Nikki hálásan bólintott.

– El tudja mondani, mi történt, biztos úr? Megvan a kocsi, ami elütötte Barbarát? Azok a párok, akik ott álltak, nekik látniuk kellett mindent. Még mi is láttuk az étterem ablakából. Megvan a rendszám? Egy sötét színű kocsi volt, de a semmiből került elő. Legalább százhússzal húzhatott el a járda mellett.

– Ellenőriztem a rendszámot, amit az egyik pár megadott, de nem sokra megyünk vele.

– De miért? – Nikkinek mintha kalapáccsal ütötték volna belülről a fejét. Megmasszírozta a halántékát.

– Mert egy diplomatajármű volt. Vagyis a sofőr diplomáciai mentességet élvez, hölgyem.

Nikkinek megroggyant a térde. A fiatal pár odakapott, hogy megtartsák.

– Ez azt jelenti, hogy nem lehet vádat emeltetni ellene – nyögte Nikki elfúló hangon.

– Igen, hölgyem, pontosan ezt jelenti.

Első fejezet

Tizenhat hónappal később

Alkonyodott, amikor Nikki Quinn leállította kobaltkék BMW-jét Myra Rutledge McLean-i birtokának masszív vaskapuja előtt. Megnyomta a napellenzőhöz rögzített távirányító gombját, és várt, amíg a kapuszárnyak zörögve szétcsúsznak. Tudta, hogy Charles nézi őt a zártláncú kamerák képernyőjén. A ház biztonsági rendszere csúcstechnológiát képviselt, és bevehetetlen volt. Csupán a szögesdróttekercs hiányzott az elektromos árammal ellátott kerítés tetejéről.

Nikki végighajtott a félmérföldnyi, műkővel burkolt úton a felhajtóhoz, ami a McLean-ház hátuljához vezetett. Amikor Barbarával fiatalabbak voltak, Myra házát csak erődként emlegették. Nikki itt nőtt fel, szeretett nyargalni a mezőkön Barbara lova, Starlite hátán, imádott a testvérével játszani az ódon ház alatti alagutakban, amelyek egykor szökött rabszolgáknak nyújtottak menedéket.

A motor járt, Nikki nem mozdult. Gyűlölt idejönni mostanában, gyűlölte látni azt az üres kagylóhéjat, amivé szeretett Myrája lett. Minden élet, minden pezsgés elhagyta őt. Charles szerint folyton a nappaliban ücsörgött, teázott, régi fotóalbumokba temetkezett, miközben a tévében egész nap ment a CNN. A lánya temetése óta Myra nem hagyta el a házat.

Nikki végül leállította a motort, magához vette az aktatáskáját, az utazótáskáját és a retiküljét. Felhúzza a tetőt, vagy hagyja így? Az ég tisztának tűnt. Vállat vont. Ha eső közeledne, Charles majd behúzza.

– Valami változás? – kérdezte, amikor belépett a konyhába.

Charles megrázta a fejét, aztán megölelte.

– Az elmúlt két hétben még mélyebbre zuhant. Szörnyű, hogy ezt kell mondanom, de nem hiszem, hogy észrevette volna, hogy elmentél.

Nikki összerezzent.

– Nem jöhettem, Charles. Meg kellett várnom egy bírósági ítéletet. Vagy százszor telefonáltam – mondta Nikki, miközben a konyhapultra dobta a cuccait. A szeme Myra mindenesének megértéséért esdekelt.

Charles Martin magas férfi volt, szeme kristálykék, fehér haja bozontos és sűrű. Egykor erősebb testalkatú volt, de ez az elmúlt év őt is megviselte. Nikki észrevette, hogy remeg a keze, amikor odanyújtja neki a kávéscsészét.

– És beszél legalább, Charles?

– Válaszol, ha felteszek neki egy eldöntendő kérdést. A hét elején kirúgott. Azt mondta, nincs rám szüksége többé.

– Istenem! – Nikki lerogyott az oroszlánlábas öreg tölgyfa asztal mellé. Myra azt mesélte, legalább háromszáz éves bútordarab, és kézzel faragták. Gyerekként Nikki nagyon szeretett a konyhában enni. Milyen jó volt ülni az asztalnál, inni a hideg tejet és falni a vastagon cukrozott süteményt! Körülnézett. Nem sok élet maradt mostanra a konyhában. A növények sem zöldelltek úgy, a nyári étkészlet még a kamrában pihent, az asztalon pedig a téli tányéralátétek hevertek. Még a fenyőpadlót is a fonott téli szőnyegek borították. Tavasszal Myra mindig kicserélte őket. Nikki megrázta magát.

– Olyan ez a konyha, mintha valami hivatal lenne, Charles. A ház meg mint egy kripta. Zenét sem hallgat már?

– Nem. Nem csinál semmit. Ma megpróbáltam rávenni, hogy menjünk el sétálni. Azt mondta, tűnjek a szeme elől. Úgy kellett megküzdenem vele, hogy zuhanyozzon le. Nekem itt már megáll a tudományom. Nem tudom, mitévő legyek. Ez nem élet, Nikki.

– Talán itt az ideje felrázni. Lássuk, hogyan reagál rám. Apropó, mi a vacsora?

– Bárányborda. Azzal az apró, vörös héjú krumplival, amit annyira szeretsz, és friss kerti borsóval. Csináltam áfonyás pitét is a kedvedért. De amikor nem vagy itt, általában hagyom a fenébe az egészet. Myra ma egy pirítóson rágódott egész nap. – Charles tehetetlenül felemelte a kezét, aztán a sütőhöz battyogott, és kinyitotta az ajtaját.

Nikki felsóhajtott. Kihúzta magát, mielőtt belépett a szobába, ahol Myra ült a kanapén. Lehajolt hozzá, hogy megcsókolja.

– Hiányoztam, Myra?

– Nikki! De jó, hogy látlak! Hát persze hogy hiányoztál. Ülj le, drágám. Mesélj, hogy vagy? Jól működik az irodád? És a softballcsapatunk jól teljesít? Még találkozgatsz azzal a helyettes államügyésszel? – Aztán a hangja a semmibe veszett, elvonta a figyelmét a tévé, amin lenémítva ment az adás.

Nikki leült, és a távirányító után nyúlt.

– Remélem, nem bánod, ha átkapcsolok a helyi adóra. Meg akarom nézni a híreket. – Egy kicsit felhangosította. – Lássuk csak. Igen, még mindig járok Jackkel, és az ügyvédi iroda is csodásan működik. Több esetünk van, mint amit bírunk. A csapatunk a negyedik helyen áll. Én jól vagyok, miattad viszont aggódom, Myra. Charles is nyugtalan.

– Kirúgtam Charlest.

– Tudom, de még itt van, nincs hova mennie, Myra. Ki kell törnöd ebből a depresszióból. Kereshetek valamilyen segítő csoportot neked, és egy orvosra is szükséged lenne. El kell engedned, Myra. Nem hozhatod vissza Barbarát. Nem bírlak így látni tovább. Barbara sem helyeselné a módját annak, ahogy gyászolsz. Ő mindig azt mondta, az élet arra való, hogy éljük.

– Sosem hallottam, hogy ilyet mondott volna. Képtelen vagyok elengedni őt, értsd meg. Minden áldott nap minden egyes percében velem van. Úgy érzem, nincs miért élnem. Az a szemétláda, aki megölte a lányomat, az én életemet is elvette. Az az ember most valahol él, bele a nagyvilágba, felhőtlenül. Ha csak öt percre a kezeim közé kaparinthatnám, én…

– Myra, ő már visszament a saját országába. Cssss, figyelj csak! Azt a férfit… – Nikki a képernyőre mutatott – …ma elengedték a jogszabályok alapján. Megölt egy fiatal lányt, és szabad emberként sétál el. Jack vitte az ügyet, és elvesztette.

– Nem lehet túl jó ügyész, ha elvesztette! – csattant fel Myra.

Nikki csodálkozva húzta fel a szemöldökét. Csak nem az érdeklődés halvány jele csillant meg Myrában? Keresztbe tette az ujját, mint a gyerekek, amikor nagyon drukkolnak valamiért.

– Jack kiváló ügyész, Myra, de a törvény az törvény. A bírónak azért kellett elengednie, mert nem volt jogszerű a fogva tartása. Ó, nézd csak, ott a lány anyja! Istenem, mennyire sajnálom őt! Minden áldott nap ott ült a bíróságon, a lapok azt írták, hogy egy pillanatra se vette le a szemét a vádlottról. Az újságírók csodálták az állhatatosságát. Mindennap lehetett olvasni róla. Jack mesélte, hogy halálsápadt volt, amikor kihirdették az ítéletet.

– Pontosan tudom, hogyan érez – mondta Myra, és előredőlt, hogy jobban lássa a képernyőt. – Mi a foglalkozása, Nikki? Nézd, ott van Jack! Nagyon fotogén.

Nikki nézte az előtte kibontakozó jelenetet. Látta, hogy mozog Jack ajka, tudta, hogy mond valamit, de nem hallotta az izgatott riporterek kiabálásától. Látta, amint előrelendíti a karját, de már késő volt. Marie Lewellen elsütötte a pisztolyt, amit egyenesen a lánya gyilkosára szegezett.

A tévéképernyő elsötétült, aztán visszatért a kép.

Barnes egyenesen a kamerába nézett, a szeme tágra nyílt a döbbenettől. Vér buggyant elő a szájából.

– Téged is… meg kellett volna… ölnöm… te kurva!

– Megölted a kislányomat! Nem érdemled meg, hogy élj. Boldog vagyok, hogy végeztem veled. Boldog! – üvöltötte Marie Lewellen.

Barnes arccal előrezuhant a bíróság betonlépcsőjére.

Kitört a káosz, de a kamera stabil maradt, vette tovább az elharapózó pánikot.

– Édes istenem! – Nikki csak ennyit tudott kinyögni.

Mrya hátradőlt a párnákra.

– Látod? Ezt kellett volna tennem nekem is! Remélem, megölte azt a szarházit! Nem látom… meghalt, Nikki? Charles, gyere ide, ezt nézd! Miért nem volt elég vér a pucámban, hogy megtegyem, amit ez a nő is? – dühösködött Myra, vékony karjaival összevissza hadonászva. – Ha megölte, szeretném, ha te védenéd, Nikki. Minden költséget én állok. Állítsd csatasorba az egész céget, a világ minden szakértőjét, minden specialistáját. Megölte! Szembeszállt vele, és megölte. Mondd, hogy halott a fickó! Tudni akarom, meghalt-e!

Nikki Charlesra nézett, aki eközben a plafont bámulta.

– Meghalt, Myra.

– Nézzétek, nézzétek! Megbilincselik a nőt. Börtönbe fogják vinni. Azt akarom, hogy most azonnal indulj, Nik. Tedd le az óvadékot érte, vagy csinálj valamit. Ne engedd, hogy bent tartsák. Mondd, hogy te majd hazaviszed magaddal. Nyugtasd meg őket, hogy nem fog veszélyt jelenteni a társadalomra. Charles, hozd a csekkfüzetem.

– Myra, az isten szerelmére, higgadj le! Ez nem ilyen egyszerű.

– Nem, a pokolba, nem az! A nő elvesztette a fejét. Átmeneti elmezavar. Számíthatok rád vagy nem, Nikki?

– Igen, de…

– Nincs de. Még mindig itt vagy? Sosem kértem tőled semmit, Nikki, soha az életben. Most tedd meg ezt értem.

– Nem mondtam, hogy nem teszem meg, Myra, de át kell gondolnom. Beszélnem kell Jackkel. Oda kell küldenem a jogi asszisztensem. Holnap reggel erre bőven lesz idő. Teljes képtelenség, hogy ma kiengedjék, le van tartóztatva. Tudsz várni reggelig, Myra?

– Igen, tudok – fordult Myra a férfi felé. – Charles, láttad, hogy ez a nő mit csinált az előbb? Boldogan rohadnék meg a börtönben, ha lett volna merszem ezt megtenni. Holnap az első dolgod ez legyen, Nikki. Azt akarom, hogy hívj fel, és számolj be mindenről.

– Nem szoktad felvenni a telefonjaim, Myra – jegyezte meg Nikki fanyarul.

– Holnap felveszem. Nincs még vacsoraidő? Együnk a szobában ma este, szeretném látni, mi történik ezzel a szegény asszonnyal. Még órákig ez megy majd a hírekben. Vannak gyerekei, férje? Hát senki nem válaszol nekem?

Nikkinek leesett az álla. Charles önelégült mosollyal az arcán sarkon fordult.

– Elmondhatom, amit Jacktől megtudtam. Két másik gyereke van, és igen, van egy férje. Háztartásbeli, de hétvégenként a Hallmarkban dolgozik egy kis plusz pénzért, ami a kisgyerekekkel kapcsolatos extra kiadásokra kell. A férje szerelő az AT&T-nél. A két fiuk kilenc- és tizenegy éves. Jenny, a lánya, akit megöltek, iskola után zárásig ugyanabban a Hallmarkban dolgozott. Defektet kapott aznap éjjel, amikor meggyilkolták. Maga állt neki kereket cserélni, amikor az a szörnyeteg felajánlotta a segítségét, aztán elrabolta őt, és Manassas közelében kidobta a holttestét a kocsiból. Jack azt mondta, nagyon szép család. A nő eljárt a szülői értekezletekre, és vasárnap együtt mentek templomba.

– Szükségük lesz valakire, aki gondját viseli a fiúknak, aki főz és megcsinál mindent a gyerekek körül, ha nem engedik ki a nőt azonnal. Charles, találj valakit a családnak. Próbáld meg az ügynökségnél, akiket a tavaszi nagytakarításnál szoktunk hívni. Remélem, kitüntetik az asszonyt. Valakinek ki kellene.

– Myra, az isten szerelmére, hiszen hidegvérrel megölt egy embert! A saját kezébe vette a bíráskodást. Civilizált ember nem csinál ilyet. Ezért vannak a törvények.

– És hol volt a törvény, amikor az a mocsok megölte a lányomat? Barbarának igazságot szolgáltatott valaki? Nem, senki! A lányom halott, és senki nem fizetett ezért a gaztettért. A meg nem született unokám halott, és ezért sem fizetett meg senki. Úgy szállok sírba, hogy sosem láttam az unokám. Ne beszélj itt nekem igazságról! Ne beszélj nekem a törvényről, hallani sem akarok róla! Azok a törvények, az az igazságszolgáltatás, ami szabadon engedte ezt a férfit… szart se érnek.

Nikki felnézett Charlesra, aki az ajtóban állt. Látta, hogy ökölbe szorított keze a levegőbe lendül. A lány önkéntelenül elvigyorodott. Myra újra élt, és tüzet okádott. Nikkinek mindössze annyit kellett tennie, hogy lecsillapítsa, és akkor talán – csak talán – visszatér az életbe.

{1} A brit titkosszolgálat. (A ford.)