Copyright © Szekeres Judit

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Sarudi Ágnes

Korrektor: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2017

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5692-60-4

1. fejezet

Elviselhetetlen fejemben a visszhang. Ki kell jönnöm, meg kell szabadulnom tőle. Minden erőmet összegyűjtve feltörök a vízből. Zihálok, nagyokat fújok, mintha ezzel magát a hangot is ki tudnám fújni magamból. Kiűzni, kitörölni, örökre megsemmisíteni.

Miért kell neked mindig felbukkannod? Miért nem hagysz már végre békén?

Néhány nagy levegővétel erejéig még ülve maradok, azután felállok, és kilépek a kádból. A bepárásodott tükör elé állok, amelyben semmit nem látok. Törölközőt ragadok, hogy eltüntessem róla a párát. Minden egyes törléssel testem tükörképének egy-egy részlete jelenik meg benne. Aranybarna, mellemig érő vizes hajtincseim az arcomba lógnak, s smaragdként csillogó zöld szemem meredt tekintettel néz rám vissza. Mindazt, amit néhány perccel ezelőtt éreztem, az örömet és a boldogságot, most iszonyat és félelem váltja fel.

Szimóna! – szólít belső hangom. – Emlékezz, te erős vagy! Ki fogod bírni.

Letörlök az arcomról egy legördülő könnycseppet, s elcsukló hangon azt mondom magamnak:

– Igen, én ki fogom bírni.

Világoskék köntösömben, törölközőbe csavart hajjal kinyitom a hűtőszekrény ajtaját, miközben másik kezemmel a telefonkagylót tartom a fülemnél.

– Halló! – szólal meg egy kedves női hang.

– Szia, anyu!

– Drágám, úgy örülök, hogy hallom a hangod. Hogy vagy? Mi újság veled? Mesélj, kérlek! – érdeklődik lelkesen.

– Minden rendben, csak a megszokott pörgés. Dolgozom, egész nap jövök-megyek a büfében, kiszolgálom a vendégeket. Semmi rendkívüli nem történik velem – válaszolom enyhe érdektelenséggel.

– Értem, angyalom. Akkor biztosan most is fáradt lehetsz. Na de mondd, milyen az új tánciskola, ahova jársz? Vannak új barátaid? – rohamoz meg újabb kérdésekkel.

– A tánciskola?! – Nem számítottam erre a kérdésre. – Hát, mit is mondjak, olyan, mint a többi. Táncolunk, edzünk, haverkodni nem igazán jut időnk. De nekem ez így oké – zárom le ennyivel a témát. – Amúgy otthon mi a helyzet? Eszter hogy van? Gondolom, most is tanul, mint általában – mondom egy kis jóindulatú iróniával.

– Eszter a szobájában van. Legutóbb egy könyvvel a kezében láttam. Gondolom, azt olvassa még mindig, különben már rég lejött volna vacsorázni – mondja kuncogva. – Apropó vacsora, eszel te rendesen? – Anya hangja megkomolyodik.

– Persze, anyu. Nem kell aggódnod, tudok gondoskodni magamról. Már huszonhárom elmúltam, és két éve egyedül élek. Egyébként meg nem hallod, most is épp rágcsálok, miközben veled beszélek?! – nevetek.

– De igen, hallom. Remélem, hogy nem édességet!

– Neeem, dehogy. Tudod, hogy én nem szoktam olyat – mondom viccelődve. – Csirkés salátával tömöm magam, ami még az ebédről megmaradt.

– Szimóna az? – Hallom a távolból apa hangját, amint anyától érdeklődik.

– Igen, ő.

– Mondd neki, hogy üzenem, az ősöket is meg lehet néha látogatni.

– Hallottam, anya, nem kell megismételned. El fogok menni hozzátok a héten.

– Nagyszerű, angyalom, már úgy hiányzol nekünk. Akárhányszor elmegyek a szobád ajtaja előtt, mindig benyitok, s azon merengek, milyen jó volt, míg velünk laktál – mondja elérzékenyülve.

– Jaj, anya, tudod, hogy nekem is nagyon jó volt veletek élni, de eljött az idő, hogy önálló életet kezdjek. Ettől függetlenül szeretlek titeket, és mindig meglátogatlak, amikor csak tudlak – szólok vigasztalón.

– Becsszó? – kérdezi, és hallom, hogy mosolyog.

– Igen, becsszó.

Ekkor váratlanul a mobilom csörgése zavarja meg a beszélgetésünket.

– Bocsi, anyu, de most le kell tennem, csörög a mobilom. Biztosan Liza keres, mert hozzá indulok nemsokára.

– Liza, akivel együtt dolgozol a büfében? – kérdezősködik tovább.

– Igen, ő. De most tényleg le kell tennem – mondom sietve.

– Jól van, értettem. Vigyázz magadra! – Csalódást érzek a hangjában. Tudom, beszélgetni lett volna még kedve.

– Úgy lesz. Hamarosan jelentkezem, utána pedig találkozunk is, ígérem.

– Puszi, szívem – búcsúzik anya.

– Puszi, anyu! – mondom, és bontom a vonalat.

Gyorsan felcserélem a kezemben a vezetékes telefont a mobilomra.

– Szia, Liza! – szólok bele.

– Na, hogy állsz, elkészültél már? – kérdi sürgetve.

– Hááát… Ööö… Majdnem készen vagyok, csak még magamra kell kapnom valamit. Fél óra múlva nálad leszek. Rendben?

Nem tudom, miért mondtam fél órát. Lehetetlen, hogy annyi idő alatt elkészüljek és odaérjek hozzá. A hajam pedig még csupa víz, meg is kell szárítanom.

– Megjegyeztem, fél óra múlva nálam. Ne késs! – Igen, ez most a zsarnoki Liza.

– Megbeszélve – mondom, és lerakom a telefont.

Csak az jár az eszemben, mi lehet az, ami ennyire fontos számára, mikor tudja, hogy szerda van, s tizenegyre a klubban kell lennem. Most pedig már kilenc elmúlt. Tényleg sietnem kell, mert ha Liza nem öl meg ma este, akkor Pitt teszi meg, ha lekésem a műsort.

Gyorsan megszárítom a hajam, magamra kapom a kedvenc piros pulcsimat és a kopott farmerem, amit a kanapéra dobtam, mikor ma hazaértem a munkából. Igaz, ki kellene már mosnom, de nincs most idő másikat keresnem. A táskámba hajítom a legfontosabb dolgaimat: pénztárca, mobil, lakás- és kocsikulcs. A francba, már megint elfelejtettem tankolni a kocsiba!

Nagy léptekkel ügetek végig az utcán, s azon forog az agyam, vajon kettőre vagy egyre zártam a lakásajtót. Aztán hirtelen látom, hogy a busz bekanyarodik a sarkon. Mindjárt a megállóhoz ér. Gyorsítok a lépteimen, már-már futok, hogy elérjem, de szerencsére az utolsó pillanatban, mielőtt még bezárulna előttem az ajtó, sikerül felugranom. Rám szegeződik a körülöttem állók tekintete, én pedig csak szégyenlősen mosolygok. Igazából nem is értem, miért mosolygok, mintha elnézést kérnék, amiért csak úgy felugrottam. Ez a busz köztulajdon, bárki használhatja, akinek van bérlete, s nem számít, hogy elsőnek vagy utolsónak száll fel, vagy éppen felugrik.

Aztán a negyedik megállónál leszállok.

Hány óra lehet vajon? – töprengek. – Talán jobb is, ha nem tudom, azzal úgysem érnék oda előbb. – Sietek, ahogyan csak tudok.

Hosszasan nyomom a bejárati csengőt.

– Gyere be, nyitva van! – kiált ki Liza.

Benyitok, és azonnal finom, csokis-narancsos muffin illata üti meg az orrom.

– Hűha, te ennyire készültél?! – kérdezem csodálkozva.

– Na végre, hogy megjöttél! Azt hittem, már egyedül kell megennem az egész tepsi sütit.

Lehuppanok a kanapéra, s az ölembe veszek egy párnát.

– Figyu, ugye tudod, hogy nekem ma tizenegyre a klubban kell lennem? – emlékeztetem.

– Persze hogy tudom. Épp ezért is sürgettelek annyira – magyarázza.

– Akkor jó.

– Amúgy hívtalak vezetékesen, de egy csomó ideig foglalt voltál.

– Hát azért a „csomó idő” egy kicsit túlzás. Csak anyuval beszéltem. – És erről eszembe jut, hogy anya már megint a táncsuliról érdeklődött, ami őszintén aggaszt.

– Mi van, min gondolkozol? – kérdezi az arckifejezésemet fürkészve.

– Semmi, csak tudod, a tánciskoláról kérdezett…

– Na és, mi ezzel a baj?! – Liza nagyot harap a kezében tartott muffinba.

– Hogy mi ezzel a baj?! – kérdem felháborodva. – Szerinted már mennyi ideje nem járok semmilyen tánciskolába?!

A szemét forgatja, miközben gondolkodik, aztán így szól:

– Két éve, ha jól számolom.

– Igen, pontosan. S te is tudod, hogy míg az állítólagos előző tánciskolába jártam, be szeretett volna jönni, hogy megnézzen. Pont ezért kellett azzal a sztorival előállnom, hogy nem tetszik a suli, és másikra váltok. Erre most már erről is érdeklődik.

– Nyugi már, ne parázz! Majd kitalálsz valamit – nyugtatgat Liza.

Talán igaza van, majd csak kitalálok ezúttal is valamit. Nevetek egyet, s beleharapok én is a finom sütibe.

– Ez isteni finom, Liza! – dicsérem. – Ha Zozó tudná, hogy milyen finom sütit tudsz készíteni, biztos vagyok benne, hogy képes lenne akár egy csomót fizetni a receptedért.

– Á, csak túlzol – mondja, pedig az arcán látom, hogy dagad a mája a büszkeségtől.

– Na jó, ezt csak azért mondtam, hogy legközelebb is süss nekem ilyet, mikor jövök – mondom tréfásan. – Na de térjünk a lényegre. Miért is rángattál ide ma este? – Kortyolok egyet a narancslevemből, s nagyra nyílt szemekkel várom a választ.

– Hát hol is kezdjem?! – mondja, és izgatottan fészkelődik a kanapén, ráadásul fülig ér a szája.

– Te bepasiztál?

– Tessék? Jaj, dehogy! Akkor már rég felhívtalak volna, és elsikítoztam volna a jó hírt. Most másról van szó… Pontosabban rólad.

– Rólam?! – kérdem meglepetten.

– Igen, rólad. A helyzet az, hogy van itt egy srác. Nagyon helyes. Tudod, ez a száznyolcvan magas, kigyúrt, macsó, de mégis gyengéd típus. És annyira jóképű! Elolvadsz, mikor rád néz – mondja lelkesen.

– Értem – mondom, és közben nevetek az egészen, ugyanis az eddigi tapasztalataim szerint, ha Liza valamiről sokat áradozik, abból általában jó nem szokott kisülni.

– S hol találtad ezt az állítólagos „álompasit”? – kérdem fintorogva.

– Hát a büfében. Hol máshol? Új srác a beszállítónknál, és ma, miután te hazamentél, ő hozta a szállítmányt. Akkor ismerkedtünk meg – magyarázza.

– Te egyből rányomultál a srácra?!

– Neeem, ugyan. Ismersz már ennyire.

– Hát éppen ez az, hogy ismerlek, Varga Liza!

– Azt mondta, hogy sokat hallott már a büfénkről, s most már érti, miért van ilyen jó híre.

– Na ugyan miért?!

– Hát miattunk, drágám. S tudod, mikor ezt mondta, arra a reklámplakátra nézett, amelyiken te meg én vagyunk lefotózva. Először meg is örültem, hogy esetleg rám gondol, de aztán gyorsan rá kellett jönnöm, hogy te vívtad ki a figyelmét, mivel rólad kezdett érdeklődni. Konkrétan azt kérdezte, hogy az a másik lány a képen, vagyis te, itt dolgozik-e, vagy pedig felkértünk egy csinos modellt a fotózásra. Így hát felajánlottam, hogy esetleg összehozhatnék nektek egy randit.

– Neked elment a józan eszed? – kérdem dühösen. – Anélkül, hogy én ezt az állítólagos alfahímet valaha is láttam volna, elküldesz vele egy randira? Akár egy bérgyilkos is lehetne.

– Nyugi már! Mondtam, hogy nem akármilyen pasiról beszélek. Ha meglátod azokat a gyönyörű tengerkék szemeket, s azt az édes mosolyt a száján, azon nyomban elalélsz.

– Na jó, halljam! Mi a terv?

– Szóval akkor benne vagy? – kérdi, és szinte felugrik a kanapéról örömében.

– Igen, benne – mondom nem túl nagy lelkesedéssel.

– Juppiii!!! – örvendezik. – A terv pedig az, hogy holnap este randira mész vele. Most rögtön fel is hívjuk, hogy megbeszéljük a részleteket, jó? – kérdi tettre készen.

– Felhívod! – hangsúlyozom. – Egyes szám. Én nem fogok vele beszélni, az biztos. Ti pedig már úgyis ismeritek egymást. Ja, és rákérdezhetnél, hogy a hármas randiban benne van-e – mondom kissé ironikusan, mire ő a nyelvét nyújtja rám, és tárcsázni kezdi az állítólagos „álompasi” számát.

– Helló, Ottó! Itt Liza – szól bele a telefonba, miközben majd kicsattan az izgalomtól. – Tudod, beszéltünk ma délután a büfében.

Nem hallom, mit mond neki a srác, csak azt látom, hogy Liza pezseg, és széles a vigyora.

– Ha emlékszel, megígértem, hogy összehozok neked egy találkát a barátnőmmel. Most pedig azért hívlak, hogy holnapra lezsírozzuk a helyszínt és az időpontot – mondja, aztán hallgatja, mit mond a srác, és az arcán látom, eddig minden simán megy.

– Legyen akkor holnap este nyolc a Tropicban. Rendben? – szól Liza, hogy véglegesítse a randi részleteit. Nem hallom a srác válaszát, de abból, hogy Liza rám néz és kacsint egyet, gondolom, minden klappol.

– Tökéletes, akkor megbeszéltük – szól lelkesen Liza. – Sok szerencsét, s vigyázz a barátnőmre! – mondja tréfásan a srácnak, és leteszi a telefont, majd azonnal hozzám fordul:

– Na, ilyen egy jó randiszervező – dicséri magát. – Köszönöm! – mondja, mintegy emlékeztetve, hogy mit illik ilyenkor mondani.

– Na jó, köszi! – válaszolom fanyarul. – De ha nem jól sül el a randi, egy egész tepsi muffint fogok lenyomni a torkodon – fenyegetem nevetve.

– Áll az alku. Tuti a srác. Nem lesz gond, meglátod – mondja Liza biztatásul, s ha ő valamiben jó, akkor az a biztatás. – Lediktálom a telefonszámát, hogy neked is meglegyen – teszi hozzá, azzal sorolni kezdi a számokat.

– És a neve? – kérdezem, mikor a névjegy elmentéséhez érek.

– Balogh Ottónak hívják. Sajnos képet nem tudok mutatni róla, mert egy ideje már nem aktív tagja a közösségi oldalaknak – meséli Liza, mire hirtelen félbeszakítom.

– Neked ez nem fura? – kérdezem némi gyanakvással.

– Ugyan már, miért lenne az?! Hiszen te sem használod, még egy képet sem töltöttél fel magadról, amióta megvan a profilod. Egyébként pedig Ottó elmondása szerint ő csak azért nem aktív többé ezeken az oldalakon, mert túl sok lány rajongója akadt, akik végül nem hagytak nyugalmat neki.

– Rendben, legyen, ahogy mondod. – Közben legbelül azért imádkozom, hogy ne bánjam meg, amiért rá hallgatok.

– Figyelj, Lizi, nekem most már mennem kell. Pitt megöl, ha ma este elkésem. Ma adjuk először az új számot.

– Oké, vettem. Menj csak, holnap úgyis még dumálunk.

Felkapom a táskám, és már rohannék. De mielőtt kilépnék az ajtón, eszembe jut, hogy mégiscsak tartozom egy őszinte köszönettel. Végül is, ki tudja, lehet, hogy épp most szervezte le álmaim randiját.

– Liza, csak még valami… – szólok visszafordulva az ajtóból. – Köszönöm! – Őszinte mosoly van az arcomon. – Ha valóban összejön ez a dolog, egy életen át hálás leszek neked.

– Hálás? Drágám, te meg a hála nem egy napon születtetek. Sok mindent tettem én már eddig is érted, nem ez az első alkalom – mondja nagyképűen.

Persze tudom, hogy nem gondolja komolyan. Vigyorgok inkább egyet, s becsukom magam mögött az ajtót. Végigrohanok a folyosón, és egyenesen a lifthez megyek. Mikor már vagy két perce állok előtte, és egyfolytában csak a gombot nyomkodom anélkül, hogy a lift kinyílna előttem, kezdek iszonyatosan pipa lenni.

– A francba, erre most tényleg nincs időm!

A lépcsőház felé veszem az irányt. Futni kezdek a lépcsőn a negyedikről egészen a földszintig. A nagy sietségben az egyik lépcsőfordulónál kis híján fellökök egy fickót, aki utánam is szól:

– Kislány, de sietős a dolgod! Nézz a szemed elé!

Úgy teszek, mintha meg sem hallanám. Fejemet leszegve tovább szedem magam előtt a lépcsőfokokat. Azután végre kiérek, és az ajtó hatalmas zajjal visszacsapódik mögöttem. Egy pillanatra megtorpanok, míg végigfuttatom fejemben a gyors navigációt, ami egyébként köztudottan nem az erősségem. A rövidke agyalás után végül úgy döntök, jobbra folytatom az utam. A ma esti produkció jár a fejemben, miközben a járdán haladok. Izgulok, pedig már rengetegszer elpróbáltam a koreográfiát.

Szimóna, tudod, hogy minden rendben lesz. Már tizenöt éve a színpadon vagy – győzködöm magam. Igaz, nem ebben a műfajban szerepelek mindvégig, de a közönség az közönség, mindenütt, s eddig még sosem csalódtak bennem.

Most sem fognak. Csak nyugi! – nyugtat tovább a belső hang.

A Holdfény bejáratánál Frankóval, a biztonsági őrrel találkozom. Karórájára mutatva emlékeztet, hogy ismét elkéstem, de szerencsére bent a nézőtér még szinte teljesen üres. Csupán egy-két vendég ül elszórtan. Azonnal az öltözőmbe sietek. A többi lány már javában készülődik, fecsegésüktől hangos az egész folyosó. Közülük senkinek nem tűnik fel, hogy késtem, hiszen mindenki saját magával van elfoglalva. Az öltözőmbe érve megpillantom a fogason lógó kosztümöm. Strasszkövekkel kirakott fekete szaténruha, vadító fekete tollakkal díszítve. Imádom! Az öltözőm szemközti falát hatalmas poszter borítja, amelyen a saját arcképem látható a díszes álarcban. A kép alján, a jobb sarokban pedig a saját kezű aláírásom áll a művésznevemmel: Kasszandra. Ez emlékeztet minden este arra, amikor idejövök, hogy én vagyok itt a „Holdfény csillaga”. Nincs időm tovább mélázni, a sminkesasztal elé ülök, hogy gyors mozdulatokkal felkenjem arcomra a púdert. Ajkamat tűzpiros rúzzsal festem ki, hajamat pedig befonom, s már kapom is magamra a kosztümöm.

– Hé, Kasszandra! – nyit be az ajtón Rita, az egyik táncoslány, mikor éppen a ruhám bekapcsolásával bajlódom. – Te még nem készültél el? – kérdi, mire én csak egy fejrázással felelek.

– Gyere, segítek! – A hátam mögé lép. – Atyaég, te meghíztál, szívecském! – mondja piszkálódva, miközben a cipzárt próbálja felhúzni.

– Erre én is rájöttem – válaszolom, szemem pedig szinte kidülled, ahogyan próbálom behúzni a hasamat. Ekkor hirtelen elfog a bűntudat a Lizánál elfogyasztott finom falatokért. Nem kellett volna annyi muffint megennem.

– Na, meg is van. Tessék! – sóhajt fel Rita.

– Köszi szépen, az életemet mentetted meg! – mondom hálálkodva, s közben úgy érzem, mindjárt szétreped rajtam a ruha. Elég mulatságos lenne, ha tánc közben szétszakadna a varrásnál az anyag. Valószínűleg akadna olyan idióta vendég, aki még azt hinné, ez is a műsor része.

– Semmiség, szívesen! – Kacsint egyet, majd a színpad felé iramodik, ahol a többi csaj a kezdésre vár. Bezzeg én még mindig az öltözőben állok!

Mire várok?! – kérdezem magamtól, s gyorsan utánuk sietek.

Öt rúd áll a színpadon V alakban elrendezve. A középső rúd, a V betű csúcsánál, az enyém. Ez a rúd áll a közönséghez a legközelebb, így a legtöbb tekintet ma este is az én testemet fogja pásztázni, amitől én egyáltalán nem repesek. Szívesebben húzódnék meg valamelyik sarokban, ahol magamnak táncolhatok. Habár az igazság az, hogy imádom a táncot! Élvezem, amit csinálok, s ha valaki ezt néha megcsodálja, az nem zavar. De ezeknek a fickóknak a legtöbbje magányos farkas, aki azért jön ide, hogy a táncom beindítsa a piszkos fantáziáját. Ráadásul még hangot is adnak mocskos gondolataiknak. Őszintén szólva, ettől teljesen elmegy a kedvem. De végig kell csinálnom, méghozzá jól kell csinálnom. Tartozom ennyivel Pittnek.

– Kasszandra! Fantasztikusan nézel ki ma is! – lép hozzám Pitt, s ujjával maga felé fordítja az állam.

– Helló, Pitt! – köszönök a jól ismert erőltetett mosolyommal. A bókjai valahogy nem érnek el hozzám.

– Adj bele mindent, babám, hadd csorogjon a közönség nyála! – mondja buzdítva, amitől még rosszabbul érzem magam.

A fények lassan kialszanak. Csak a színpad lépcsőfokai világítanak. Kecses léptekkel felvonulunk a színpadra, és elfoglaljuk a helyünket. A zene lassan kezd erősödni. Mindegyik rúdra egy-egy reflektorfény irányul. A lélegzetem egyre mélyebb lesz, a szívem a torkomban érzem, pedig már vagy ezerszer szerepeltem ezen a helyen. Nem értem, miért vagyok most ennyire izgatott. Lassú és finom mozdulatokkal kezdünk mozogni a rudak körül. Háttal a rúdnak dőlök, és a fejem felett megfogom a vasrudat. Lábammal szabályos spárgába ereszkedem, úgy csúszom lefelé. A többi lány ez idő alatt mozdulatlanul várja, hogy földet érjek. Amikor ez megtörténik, egy pillanatra a zene is elhallgat. Aztán hirtelen felpattanok, a zene pedig hangosan szinte kirobban a hangfalakból, és beindítja a táncunkat. Felfelé kúszom a rúdon forogva, pörögve, óriási ívben hátrahajolva. A lányok is követnek. Mikor mindannyian egy magasságba kerülünk, teljes szinkronban kezdünk mozogni. A közönség zsivaja áthallatszik a zenén, de én ügyet sem vetek rá, csak táncolok, hajlok a rúd körül, s élvezem minden pillanatát. Testemben az összes izom megfeszül. Olyan szabadnak érzem magam, akár egy madár. Szinte repülök a levegőben. Mikor már egészen beleélem magam, hirtelen azt veszem észre, hogy már a produkció második felénél tartunk. Őrült gyorsasággal múlik az idő. Nem akarom, hogy véget érjen! Szárnyalni akarok még! De azután arra gondolok, hogy a szólóm még hátravan, s ettől újabb lendületet kapok, hogy egy fantasztikus befejezéssel bűvöljem el a közönséget.

Mikor véget ér a tánc, a rudak mellett állva nézünk a közönség felé. Rengeteg a vendég ma. Annyian vannak, hogy a szemben lévő bárpultot nem is látom a tömegtől. Szivarok és cigaretták füstje kavarog a levegőben. Poharak koccanása, taps, füttyszó, kiáltások sokasága hallatszik egyszerre. Hálás vagyok, hogy most álarc fedi arcomat. Nem úgy, mint a többi lányét, akik bezzeg szívesen bájolognak a közönség előtt, reménykedve, hogy még az este felszednek egy pénzes pasast. Hát nekem nem ez a tervem. Egyáltalán nem. Aztán a csajok levonulnak a színpadról, és máris következik a szólóm. Végigfut a hideg a bőrömön, mikor a zene újra megszólal. Tudom, ez most az én köröm! Ismét reflektorfényben állok, és mindenki csak engem néz. Táncolni kezdek, valósággal eggyé olvadok a rúddal. Minden mozdulatomat ő segíti. Ilyenkor egyáltalán nem gondolkodom, kizárólag az érzések irányítanak. Szenvedélytől izzik minden porcikám. Itt érzem szabadnak magam, itt élek igazán. A tánc az egyetlen dolog, ami ennyire boldoggá tud tenni engem. Elképesztő mutatványok sorozatát hajtom végre, s minden egyes pillanatát élvezem. Lázasan tekeredem, csavarodom a rúd körül, s van, mikor a magasban lógok fejjel lefelé, s csupán egyetlen térdhajlattal tartom magam a rúdon. Bár én nem látom magam a produkció közben, de még engem is lenyűgöz a tánc. Lassan ismét a műsorom végéhez közeledem, de ezúttal már kevésbé bánom, hiszen a testem is kifáradt. Adok még néhány löketet a hangulatnak, s mutatok pár lenyűgöző forgást, amitől a közönség hangosan ámul. Végül befejezésként ügyesen lecsúszom a rúdról, s megállok előtte, hogy bezsebeljem a tapsot, na meg a bóknak szánt ízléstelen megjegyzéseket.

Ennyi volt, vége a mai napnak is! – örvendezek magamban, s visszaindulok az öltözőbe.

Boldogan és kiteljesedve tartok lefelé a színpadról, miközben az jár az eszemben, milyen jó lesz végre bedőlni otthon az ágyamba, amely olyan számomra, mint egy meleg fészek. Már majdnem az öltözőm folyosójához érek, mikor váratlanul előttem terem a semmiből egy láthatóan részeg fickó.

– Cicuskám! – szólít meg, és felém nyúl, én pedig eltaszítom magamtól.

– Hagyj békén! – kiáltok rá, amitől a disznó csak még inkább begerjed.

– Micsoda egy veszélyes cicus vagy te! – gúnyolódik. – Talán csak nem fogsz megkarmolni – mondja, azzal megragad, és próbál magához húzni.

– Ha cicus lennék, már rég nem lenne szemed – kiáltok rá, s kétségbeesetten próbálom magam kiküzdeni a kezei közül.

– Engedj el, te idióta! – kiáltok nagyot, majd sikítani kezdek, kapálózom, ütök és vágok eszeveszetten, mikor egyszer csak oldalról hirtelen egy rántást érzek. A következő pillanatban a szemét disznó már a földön fekszik, és sikertelenül próbál feltápászkodni. Valójában nem láttam, hogyan történt, mivel csukva volt a szemem, mialatt küzdöttem. De biztosan Frankó volt, más nem lett volna képes ekkorát bemosni ennek a szemétnek. Felemelem a fejem, s körbetekintek, azonban Frankónak halvány árnyékát sem látom a közelben. Helyette egy magas, világosbarna hajú férfi áll egy lépésnyi távolságra tőlem. Rá, majd a földön heverő részeg pasasra pillantok, s megdöbbent a felismerés, hogy esetleg ez az ismeretlen férfi küldhette padlóra a szemetet.

– Te voltál? – kérdezem.

– Igen, én – felel hűvös komolysággal.

A szeme olyan furcsa… Vagyis inkább különleges… Nehéz szavakba önteni, de mikor a szemébe nézek, úgy érzem, megfagy ereimben az addig forró vér, s lüktető szívem lassabban ver. Szótlanul állok, s az időérzékemet elveszítve nézek abba a különös barna szempárba.

– Köszönöm! – nyögöm ki végül ezt az egyszerű és oly sokat használt szót, amit ő egy halvány mosollyal viszonoz. Tekintetem rátapad, képtelen vagyok levenni róla a szemem.

Eszednél vagy? Mi a francot művelsz? – a belső hangom kiabál velem.

Azonnal továbbindulok, anélkül, hogy elköszönnék. Míg az öltözőm felé haladok, égető pillantását bőrömön érzem. Egyre gyorsabban kezdem szedni a lábam, mintha menekülnék valaki elől, de végül az öltözőmbe érek, s tudom, itt biztonságban vagyok. Leveszem arcomról az álarcot, s erőtlenül a tükör előtti székre rogyok. Percekig csak nézem magamat a tükörben értetlenül. Mi ütött belém? Mégis mit csináltam az előbb? Hiszen megfogadtam, hogy soha senki szemébe nem nézek, és főleg nem állok szóba vendégekkel. Erre most tessék! Úgy néztem azt a férfit, mint akit megigéztek. Légy eszednél, Móna! – parancsolok magamra. – Ő is csak egy vendég, és semmivel sem különb a többinél, máskülönben nem lenne most itt.

A puha vattára nyomok egy cseppet a sminklemosóból, s törölni kezdem vele az arcomat. Aztán megszabadulok a ruhám szorításától, és megkönnyebbülve fellélegzek. Vállfára akasztom a ruhát, és felteszem a fogasra, hogy gyönyörködhessek még egy kicsit benne. Azon merengek, milyen csodásan szép ez a ruha, mégis mennyire kegyetlen a szorítása. Ironikus.

Belebújok a meleg ruhámba, összekapom a maradék cuccomat, majd indulok is haza. Ahhoz azonban, hogy a klubból kijussak, keresztül kell haladnom a nézőtéren. Pont ezért mindig kapucnis pulcsit viselek, hogy kifelé menet a fejemre húzhassam, és így senki ne ismerjen fel. A sikeres showműsor után szeretnék láthatatlan maradni mindenki számára. Azonban ez most, úgy látszik, mégsem jön össze, Pitt sorompóként nyújtja ki előttem a kezét.

– Nocsak, gyönyörűm, hova ez a sietség? – Árad belőle a Martini szaga. – Azt hittem, megünnepeljük ezt a rendkívüli produkciót – mondja két csuklás között.

– Nézd, fárasztó napom volt. Haza szeretnék menni, hogy kipihenjem magam. Holnap korán kelek, dolgozom a büfében – magyarázkodom. Tudom, ha őszintén beszélek vele, az általában bejön, s előbújik belőle a jobbik énje.

– Jól van! Ha így van, akkor csak menjél, de nem felejtem el. Be kell pótolnunk.

Igazság szerint már fejből tudom, mit jelent számára az ünneplés. Tölt egy-egy pohár jéggel kevert Martinit, amiből én legfeljebb két kortyot iszom. Aztán hanyatt veti magát az irodája kanapéján, én pedig a szemközti fotelből hallgatom a véget nem érő önmagasztalását. Hihetetlen, hogy egy ember mennyi bókkal tudja magát elhalmozni, s még micsoda ódákat tud önmagáról zengeni. Hát igen, Pitt erre a tökéletes példa.

– Rendben, meglesz – mondom. – Aztán a Martinival csak csínján, nehogy túl sok legyen, és a végén még megártson neked – szólok, azzal megveregetem a vállát, majd továbbállok.

– Nagy voltál az este! – mordul fel Frankó böhöm mély hangja, mikor a kijáratnál találkozunk. Frankó amúgy az a fajta férfi, aki nem a nagy dumájáról híres. Igazából, a hatalmas teste ellenére, igencsak szégyenlős fickó. Szóval az imént elhangzott szavai egy intenzív bókolással érnek fel, amit én felettébb kedvesnek találok tőle.

– Kösz, Frankó! Igyekeztem – válaszolom szívélyesen, majd elhagyom a Holdfény kapuját.

Hazafelé sétálva a város kihalt éjjeli utcáin, arcomat langyos szellő simogatja, s közben belül egy különös érzés feszíti a mellkasomat. Nem tudom mihez hasonlítani. Egy pozitív és biztató bizsergés, melyen keresztül az univerzum üzen nekem. Azt súgja a fülembe: „Várnak rád még boldog percek.” Bár, ha belegondolok, most sincs okom búslakodásra, hiszen itt van a tánc, ami óriási örömöt szerez nekem, meg aztán van egy fantasztikus családom, amely mindig szívesen lát otthon. Na és persze Lizáról sem szabad megfeledkeznem, rá mindig mindenkor számíthatok. Szóval, ha így tekintek a dolgokra, akkor mondhatom, hogy minden megvan, ami igazán fontos. Vagyis majdnem minden… Talán van még egy dolog, ami hiányzik az életemből. Még sosem voltam szerelmes. Már huszonhárom éves elmúltam, mégsem ragadott el soha a szerelem szele. Bár ki tudja, lehet, hogy valami olyasmiről ábrándozom, ami csupán csak filozófia, elméleti felvetés. Mi van, ha nem is létezik?! Honnan tudjam, ha még sohasem tapasztaltam?! Na de mindegy, aminek jönnie kell, az úgyis jönni fog, ha akarom, ha nem, legalábbis erre tanított mindig anya.

De miért is gondolkodom én ezen? Nem is értem. Megrázom a fejem. S akkor eszembe jut… Eszembe jut ismét az a rejtélyes barna szempár. Még képzeletben is megbabonáz. Lehet, hogy miatta érzem ilyen különlegesen magam? Nem tudom, de az biztos, hogy az a szempár már örökre az emlékezetemben marad.

2. fejezet

A virradat első fénysugarai beszűrődnek az ablakredőny apró lyukacskáin. Ébren vagyok, de továbbra is fekszem az ágyban, és arra várok, hogy megszólaljon az ébresztőóra hangja.

Mit vegyek ma fel? – fut át az agyamon a kérdés, mellyel mindennap ébredek. Már vagy ezerszer megfogadtam, hogy kikészítem előző este a következő napra, hogy mit veszek fel, de sajnos sohasem tartom be. Felkelek az ágyból, és az ablakhoz sétálok, hogy kikukkantsak, milyen odakint az idő. Amint látom, egy ragyogó márciusi napnak nézünk elébe. Imádom a hangulatát. Lendülettel és vidámsággal tölt el. A ruhásszekrényem ajtajához lépek hamar, és egy virágmintás felső mellett döntök, természetesen a szokásos kopott farmerem kíséretében. Copfba kötöm a hajam, kenek magamra egy kis púdert meg arcpírt, hogy ne legyek annyira sápadt, aztán felkapom a dzsekimet, s már indulok is a büfébe.

A háztömbből kiérve a kocsikulcsért kutatok a táskámban, ami olyan, akár egy fekete lyuk, mindent elnyel, de ha ki kell belőle halászni valamit, az már kemény próbatétel. A szomszéd lakásban élő bácsika tűnik fel a kapuban. Szinte percre pontosan minden reggel 6:45-kor felbukkan a kis fekete szemeteszsákjával, hogy a konténerbe dobja. Igazán megtehetné, hogy reggelente kicsit tovább szundít, hiszen már javában nyugdíjas.

– Jó reggelt, Pali bácsi! – köszönök, miközben még mindig a kulcsot keresem.

– Szép jó reggelt, lányom! Talán csak nem fogsz elkésni a munkából? – kérdi aggódón a bácsi.

– Ne aggódjon, Pali bá, egy pillanat, és már a nyomomat sem fogja látni. Na végre, megvagy! – Kezembe akad a kulcs a táskám egyik belső zsebében.

Beszállok az autóba, s gyújtom a motort, mire a műszerfaltáblán sípszókísérettel megjelenik a narancssárgán pislogó jel, amely az üzemanyag fogytára figyelmeztet. Azt hiszem, ezúttal mégis Pali bácsinak lesz igaza. El fogok késni, még tankolnom is kell. Kikanyarodok a parkolóból, és tövig nyomom a gázpedált. El akarom érni az útkereszteződésnél a zöld lámpát, amely éppen villogni kezd, de átsurranok rajta, míg sárgára vált. Közben a rádió némán hallgat, pedig imádom, mikor szól a zene. Nem is emlékszem, mikor vezettem utoljára úgy, hogy nem szólt volna. Be is kapcsolom azonnal, és amint felcsendül a vidám dallam, a feszültség is egyszerre szertefoszlik, s hangosan énekelni kezdek, miközben vezetek.

Néhány perc múlva a legközelebbi töltőállomáshoz érek. Szerencsére nincs előttem egy autó sem.

Tökéletes! Úgy látszik, mégis összejön ez a nap nekem. Miközben erre gondolok, mosoly ül az arcomra.

Félig töltöm a tartályt, fizetek, majd irány tovább a büfébe. A dolgozóknak fenntartott parkolóhelyen állok meg a gyorsétterem mellett. Azonnal az öltözőbe sietek, hogy belebújjak az uniformisomba, s már szaladok is felvenni az első rendelést. Liza jön ki a konyhából.

– Na lám! Már azt hittem, beteget jelentesz – jegyzi meg az egyébként szokásos reggeli köszöntés helyett.

– Jaj, dehogy! Mikor láttál te engem betegen? – kérdem vidáman. – Csak egy kis dugóba keveredtem útközben, ennyi. Nem kell túldrámázni – mondom vigyorogva, és továbbállok.

Tudom, hogy neki van igaza. Késtem, méghozzá több mint tíz percet, és ha most Zozó itt lenne, biztosan jönne a feketeleves.

– Jó reggelt! Mivel szolgálhatok önöknek? – fordulok a sarokban ülő két középkorú vendéghez.

– Sajtos pirítóst kérnék kevert salátával, és egy pohár narancslevet, legyen szíves – mondja egyikük, miközben feljegyzem.

– Én pedig egy adag sült szalonnát tükörtojással. Ja, és jöhet hozzá még egy narancslé – szól a másik.

– Rendben. Azonnal hozom. – A zsebembe teszem a jegyzettömböt, és már adom is tovább a rendelést. Most igazán jól jönne a görkoris kiszolgálás. Sokkal gyorsabbak lennénk, ráadásul még kifejezetten élvezném is.

– Móna, te ma reggel is tündökölsz – mondja Liza, és belecsíp a derekamba.

– Ugyan, dehogy! Nem látod a táskás szemeimet a tegnap este után? – Valami megmagyarázhatatlan okból tagadom a jókedvem, pedig egyáltalán nem érzem magam rosszul. Viszont Liza tudja, hogy a mosolygás mindig könnyen megy nekem. Számomra ez is a munka része, jókedvűnek lenni, mosolyogni még akkor is, amikor legszívesebben a világból is kiszaladnék.

– Engem aztán nem versz át. Tudom, hogy a ma esti randi miatt ilyen derűs a kedved. Valld be, izgulsz, ugye? – kérdi.

Te jó ég! Ma este randira kell mennem. Teljesen kiment a fejemből. Most jut csak eszembe.

– Ja, a randi! Hát különösebben nem vagyok tőle lázban. Nem tudom, mire számítsak. – A mosolyom picit lehervad, miután belegondoltam a ma esti programba.

– Csak a legjobbra gondolj! – biztat Liza, és mindkét kezével megszorítja a vállam.

– De tudod, miben egyeztünk meg, ha nem jönne össze? – kérdezem komolyan.

– Akkor egy tepsi sütit nyomsz le a torkomon – fejezi be Liza a mondatom. – Igen, jól emlékszem. És ami azt illeti, ha csokis-narancsos muffinról van szó, akkor nincs is ellenemre – mondja incselkedve. – Na és megvan már, mit veszel fel este?

– Nem, nincs még – mondom közönyösen.

– Tessék? Jól értem, te az utolsó pillanatra akarod hagyni a legfontosabb dolgot, amivel randi előtt foglalkozhat egy csaj?

– Azért a legfontosabb jelző egy kicsit túlzás az öltözékre – mondom csitítva Lizát.

– Nem, nem, nem… Tévedsz, drágám. A külső, beleértve a ruhát is, a legelső dolog, amivel egy pasi szembesül. Ha nem elég meggyőző számára a külsőd, akkor a belsődnek már nemigen ad esélyt. Úgyhogy egy szónak is száz a vége, ma este én segítek neked felöltözni. Amúgy is, fejből ismerem már a ruhatárad – mondja, mire én csak a szememet forgatom.

Nincs szükségem segítségre. Majd én tudom, melyik ruhát veszem fel. Őszintén szólva utálom, amikor ilyen diktátor módon viselkedik. Viszont ő az egyetlen barátnőm, ezért általában engedek neki, mint ahogyan most is teszem.

– Na jó, megint te nyertél – sóhajtok fel. – Szóval, szerinted miben virítsak ma este?

– Lássuk csak… Van az az orgonalila testhezálló ruhád, amelyben a feneked olyan istenien gömbölyödik.

– Na neeem! – szakítom félbe. – Semmi kihívó, szexi dolog nem jön számításba. Nem akarom, hogy már az első randin rám másszon.

– Jaj, Móna, úgy beszélsz, mintha egy századdal le lennél maradva. De ha tényleg komolyan gondolod ezt a visszafogott hacukás dolgot, akkor vedd fel azt az A vonalú, halványzöld, térd feletti ruhád, amiről a múltkor le akartalak beszélni, hogy megvedd. Ja, és el ne felejts egy kardigánt is felvenni hozzá, nehogy a meztelen vállaidra beinduljon a srác – jegyzi meg gúnyosan. – A biztonság kedvéért még egy kendőt is a nyakadba csavarhatsz, hogy ne virítsanak ki a melleid a mély dekoltázs alól – mondja vigyorogva.

– Hmm… Ez nem is rossz ötlet. Azt hiszem, megfogadom a tanácsod. – szólok, és nevetve megveregetem a vállát, mivel csaknem füstölög a feje. Őszintén szólva, élvezem, ha cukkolhatom kicsit.

– Munkára, lányok, járjon a kezetek, ne csak a szátok – szól ránk Zozó a konyhaajtóból.

– Szétoszlás! – mondom Lizának.

– Még dumálunk, nem úszod meg ennyivel – figyelmeztet.

– Ezt megbeszéltük.

A könyv mágikus eszköz. Az író a bűvész, a toll pedig a varázspálca. A jó „bűvész” magán tudja tartani a figyelmet, és az olvasó reméli, hogy még sokáig a bűvkörében maradhat.

A 2012-ben alapított Álomgyár Kiadó ezeket a bűvészeket keresi. Azokat, akik fantáziájukkal olyan helyekre merészkednek, ahová mások nem képesek. Akik le merik írni, amit a többiek nem, és ezt világgá is akarják kürtölni.

Az Álomgyár írókat keres, nekik segít írásaik könyvvé formálásában, kiadásában, terjesztésében.

Bárki jelentkezhet kéziratával, és együtt megtaláljuk az utat, amely a könyvespolcokhoz vezet!

konyvetirok@alomgyar.hu