Móricz Zsigmond

MAGYAROK

ELBESZÉLÉSEK

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-105-0

MOBI ISBN 978-963-453-106-7

TARTALOM

ÉJJELI SZÁLLÁS

A LÓFIÓ

MÁRI NÉNI

A DEBRECENI CSORDÁS

KÉZFOGÓ LESZ

CSATA

A PEREGRINUS

KI A TANYÁRA!

A NEMES KOCSIS

A VIZIT

FÜSTI FECSKÉK

VERA

A VÉGEK JULIJA

A VÉGVACSORA ( I. II.)

ÉJJELI SZÁLLÁS

Rám setétedett egy nyirségi kis faluban.

Szegény legény voltam, vándor diák, népköltési gyüjtést csináltam a Kisfaludy-Társaságnak; gyalogszerrel utaztam, kocsmákban, papoknál, tanítóknál, parasztoknál háltam. Ez a kis nyirségi falu rossz hely volt, a nép oláhból magyarrá lett, de megmaradt benne valami kellemetlen, vad, gyanakodó észjárás és nem látott szivesen még a tanító sem. Már nem nemzetiségi, csak emberi összeférhetetlenség volt köztünk.

Resteltem egy szóval is kérni s mivel eleresztett, sötét este kinn maradtam az utcán harapós kutyák és idegen nézésü emberek közt, szállás nélkül.

Sok kunyorálás után elutasitottak végre egy házhoz, ahol „utasok szoktak megszállni.“

Koromsötétben, híg tavaszi sárban nagy keservesen találtam rá arra a házra, kinn a falu szélén, az országút mellett. Be se tudok jutni a dühös kutyáktól, ha egy irgalmas szomszéd segítségemre nem jön. Az Isten áldja meg, most is úgy emlékszem rá, mint egyik legnagyobb jótevőmre az életben.

– Jó estét, – köszöntem be.

Az alacsony mestergerendás tágas szobában egy kis petróleumlámpa mellett többen üldögéltek. Bizalmatlanul, sötét szemmel néztek a késői vendégre.

– Ki a! – szólt ki a gazda, aki nagy, deres fejű öreg volt s már ágyban feküdt, félig takarózva a jó meleg szobában. Úgy kiáltott rám, mintha az udvarra kurjantana ki s nem látna szemével.

Elmondtam, mit akarok, szállást az éjszakára.

Az asztal mellől felállott s idegesen lépett a szoba közepe felé egy kis köpcös asszony, mintha mindjárt ki akarna tuszkolni.

Az ura barátságosabb arccal elibe vágott:

– Jó jó! uram! de hát mán itt van ez a két jóember, ezek se idevalósiak, mán befogattuk űket hálásra.

– Nem lehet itt, nem térünk – morgott az asszony.

– Ugyan! Csak nem löknek ki éccakára! Elmennék Bátorba, de sötét van, az utat se tudom... Hát mit csináljak! – pattantam fel.

– Nono, – szelidítette a gazda, – nem térünk, nem térünk! Egy éccaka nem a világ, majd csak megleszünk.

– Na hálistennek – lélekzettem fel.

Mindjárt otthon éreztem magamat. Lehetett is, mert akit a paraszt befogad éjjeli szállásra, azzal mintha mindjárt atyafi lenne.

Még vacsorát is kaptam: teát, bundapálinkával, utána rántottát, avas szalonnával. Azért az is jó vacsora volt.

– Hát osztán mit szed az úr! – kérdezte a gazdám.

– Nótát, mesét.

– A nehésséget!

– De bizony azt.

Megcsóválta a fejét. Még ilyet se hallott. Két becsületes kupec volt az éjjeli vendég, azok is egyszerre előre hajoltak s piros képükből kiváncsian csillogott ki az apró kék szem.

Az öreg asszony különösen bizalmatlanul pislogott rám, pedig már lassan megbékitette velem, hogy megettem a vacsoráját. Kövér kordován barna arcából gyanakodó bogár szem villogott felém.

– Hát tán még arra is adót vetnek! – mondta ingerülten.

– Affenét! – szólt rá okosan a gazdája s megmagyarázta a dolgot. – Az úr olyanféle vásári nótás. Itt összeszedi a nótákat a falukon, osztán felviszi Pestre; ott istóriába rakják, oszt mikor megint lejön, akkor eladja.

– Úgy! – értette meg az asszony. Le is szelidült. Én pedig örültem, hogy becsületes mesterségem van, legalább most már mégis valaki vagyok.

– Az is sovány kenyér lehet – szólt részvéttel a jó asszony.

– Sovány?! – szólt a gazda s nevetve rugott egyet az ágyon. – Sose féltsd te az urakat. Ingyér kapja a nótát, oszt pízir adja.

– Ej ha a tinót lehetne így fordítani! – nevetett az egyik vendég.

– Hát maguk kupecek? – kérdeztem.

– Ezek csak olyan jóemberek – szólt magyarázva a házigazda. – Kocsordiak. Hónap vásár lesz Bátorba, oda igyekeznek. Hát űk olyan becsületes emberek, hogy megveszik reggel az ócsó kis bornyukat, kis tehénkéket, oszt déllére eladják. Ha csak egy ötöst, tizest nyernek is rajta, űk azzal is megelégszenek.

– No de feküdjünk – mondták a kocsordi magyarok. Feltápászkodtak s mint akik ismerik itt a dürgést, szalmát hoztak be kivülről, lehányták a kemence tövében s gubástól beleheveredtek. Néztem, hogy nekem is melléjük kell-e vackolni.

Nem, engem becsültek. Az asszony nekem bontotta meg a saját ágyát s nemsokára ott feküdtem a vastag, zsiros tapintású dunnák közt. Jó vastag ciha volt mindenen, „amin nem látszik meg semmi.“ De mennyivel jobb volt, mint valahol kinn a szép, tiszta csillagok alatt!

A derék asszony elfujta a lámpát, aztán bebujt az ura mellé, a fal felől, mert belől van az asszony helye.

Kiki elhelyezkedett, nyújtózkodtak nagyokat, ropogott a csontjuk, aztán megered a beszéd. A falusi ember csak gyertya oltás után, az ágyba elterülve tud beszélgetni tiszta szivvel. Ilyenkor, a kellemes meleg szobában esik igazán jól a diskurálás. Ilyenkor tárgyalja meg az ember az asszonynyal a holnapi vásárt, a jövő esztendei vetést, a jövő heti trágyahordást, a kisebb fiú házasságát, a nagyobbik menyem cudarságát s ha vendég van, kiki a maga egész élete sorsát. Sorra jár a szó. Senki se kottyan bele a más beszédébe, mindenki megvárja a maga históriájával a másikének a végét, akkor osztán kipakolja ami benne van, csendesen, rendesen. Nem is lehet máskor kedvére beszélgetni az ember fiának, csak ilyenkor. Nappal dolga van, de ha nincs is, egész máskép fordul az ember esze kereke, ha felfelé tartja a fejét, mintha szép vizszintesen pihenteti. Nappal nem ér rá, mert ha egyéb dolga nincs, legalább pipázik, olyankor nem illik minden bolondságot kitálalni. De mikor itt a hosszu éjszaka, amit alig győz átaludni az ember, akkor jó meglopni a csendet. Úgyis megfájul az ember dereka reggelre!

– Hej atyaisten – sóhajtott fel az egyik vásáros, egy csendes beszédű, szónyögő ember – s kinyujtóztatta minden tagját a zizegő szalmában – hát hónap ugyan nem ér-e olyan szerencsétlenség, mint a multkori vásárkor.

– Mi vót a! – kérdezte biztató hangon a házigazda s nem recsegtette tovább az ágyat.

– Hát... elfizettem egy ötpengőforintost! – mondta panaszos kesergéssel a kupec. – Annak is a kedves komám az oka, hánnyon hegyet alatta a főd! Nem is megyek többet vele vásárra... Mer akkor is mondtam neki: Miska! Nem jól van e ha mondom! Hogy van e Miska! Nekem még egy ötös bankómnak kell lenni, oszt nincs... Odaadtam én azt annak az asszonynak, mikor visszaadtam neki a két darab százkoronásból... De mán akkor messze járt az asszony. Mentem én utánna, de leesküdte az asszony. Pég olyan jól emlékszek rá, mintha most, ebbe a szempillantásba vóna, hogy odaadtam neki: egy tizpengőforintost, meg az ötpengőforintost, (azt nem kellett vóna!) meg három tallért, meg négy koronásat, meg ötven pízt apróba, még abbul is tudom, hogy kettő hatos vót, három ötpízes, a többi vas. Húsz forint vót az egész, a nyavaja törje ki, meg ötven grajcár, mégis letagatta az asszony, hogy aszonta csak tizenöt vót... Hej, az én jó istenem segéjjen rá, hogy még valaha visszafizessem neki.

– Nem adta vissza az ötöst?

– Nem, hogy puzdorján égessék meg, hamma se maraggyon. De még neki állt fejjebb, mer aszongya, hogy aszongya: meddő a tehén! Hogy vóna meddő, mondok, mikor most is borjas. (Ojan borjas vót a, mint én!) De ű látja. Ha látta, minek vette meg. Hát aszongya; jobban is értek hozzá, mint kend a pízhez; mert ha értene hozzá, tudná, hogy nekem nem adott ötöst.

– Jól mondta.

– Jól! De azér épúgy nála van az én ötösöm, mint a hogy meddő vót az a tehén. Nem sajnálom ütet, mer elvitte az ötösömet!

– Igy is jól járt, hogyha túladott a tehenen.

– Hásze jójárni jójártam, de azt az ötöst nem felejtem el mig élek.

– Hadd el, én még többet hántam el akkor, – szólalt meg pattogva a másik vásáros a sötétben.

– Hogy-hogy? – biztatta szóra a házigazda.

– Hát, sora van annak, – szaporázta az ember. – A sógorommal vótam ott, buzát hozott be, én meg egy bornyut. Jó ára vót mindeniknek. Eladtuk, megvót. Gyere be Jóska, aszongya a sógor, igyunk meg egy deci pájinkát. Nem megyek én, mondom. – Mér nem? – Csak! (Nem szeretem én délbe a pájinkát.) – Nem jösz, aszongya, mert félsz az aszonytul. – Fél a fene! – Nem érzi meg, csak egy decit iszunk! – Hát én nem huzalkodtam tovább: gyerünk. Bementünk. Hozatott egy féllitert. Megittuk. – No, aszongya Jóska sógor most mán gyerünk. – Várjál, mondok, én is hozatok egy féllitert. Azt is megittuk. – No hát mennyünk, mondom. De akkor meg ű hozatott egy liter bort. Hát mit csavarjam, este ültünk szekérre. Jókedvünk vót. Hazamegyünk. – No sógor, mondok a Bertinek, gyere be hozzánk, harapunk valamit. A Berti csak nevet. – Mit nevetsz? – Nem mersz hazamenni. – Mér ne mernék? – Félsz. (Az igaz, hogy réfes nyelve van a feleségemnek.) Bejött velem. Az asszony morgott, de enni adott. Hanem szerencsétlenségre ott vót ez az én áldott napam a feleségem anyja, e tátotta fel a száját... Nem szeretem a sok beszédet, – s izgett-mozgott az ember a szalmában, – hát megmondtam neki szép csendesen, hogy: hajja kend! menjen haza szépen, oszt jöjjön el hónap, akkor mesélhet amennyit akar, nem haragszok meg... De nem hagyott ám békét, felhánta még az öregapámat is, aki valamikor ócska negyvenbe az ű öreganyjának azt mondta, hogy ződlajbi... Megfogtam osztán úgy csendesen, osztán felemeltem, osztán kivültettem a szegényt az ajtón. Hát szalad haza a jólélek, küldi az urát, Az meg olyan bolond, mint jómagam, azt teszi, amit az asszony akar. Jön nagy brakhiummal! hogy mertem én az ű feleségét kilökni? – De még kendet is kilököm, csak ne nyughassék! Nekem legalább van annyi eszem, hogy ha az asszony nem látja, nem verem falba a fejem, de ez a vén ember úgy ugrált, mintha az ő sarkába ment vón a tövisk, amibe a felesége lépett... Mit csináljak, őkelmét is kipenderitettem az ajtón. Csak ugy jószivvel, hogy kár ne essen a tojásba. De ott hurcolta az ördög a suttyó fijukat, oszt a kis kokas nekem jött... Mondhatom annyi rossz szándék nem vót bennem rájuk, mint a templomi szentségre, de akkor úgy eltángáltam azt a négy személyt!... (Mert az anyósomnak vissza kellett jönni, meg a feleségem se szivelte el szótalan a fajtája vesztit), hogy a falu összegyült rá. Máig is úgy emlegetik csak, hogy: mikor Józsa Jóska megverte a familiát!...

– No e jó! E jó! – nevetett mindenki a sötét szobában.

– Iszen nem is lett vón rossz, csak a Berti sógor bele ne ütötte vón az orrát, de neki is be tanáltam szakitani a fejét, oszt kaptam érte egy hónapot.

Jóizüen, de csendesen, élettapasztalattól meghiggadt nevetéssel fogadták a történetet.

– Mi az, egy hónap! – szólt a házigazda. – Én öt esztendőt ültem Illaván.

– Maga! – kiáltottam fel meglepetve. – Miért?

– Egy rossz rektorért, – szólt egyszerűen az öreg, mintha nem volna mit olyan nagyon dicsekedni vele.

– Mit! Megütötte!

– Meg.

– Meghalt?

– Ha megütöttem!

– Igazán meghalt? – kérdeztem hitetlenül.

– Meghiszem azt.

– Borzasztó.

– Hát bizony borzasztó volt; azt mán nem lehetett tűrni. Ő vót a cudar, oszt még meg se billenti a kalapját nekem...

Ideges düh lobbant fel hangjában. Az ágy nagyot recscsent, amint egyet vetett magán. A koromsötétben kimeredt szemmel bámultam feléje, látni véltem, hogy most is kész volna arra az ütésre.

– Én tettem be a tanítóságba a nyavalyát; biró vótam akkor; az esperesig mentem a faluval, csak ü maradjon itt... Nem vót nekem se ingem, se gallérom, sose ismerte semmiféle fajtám, de idejárt a nyakamra, mintha apja lettem vóna. Meg is lett. De azután felnyílt bezzeg a szeme, mint a macskakölyöknek... Vót egy tüzes gépünk hármunknak, nekem, a Farkas komának, meg neki. Úgy egyezkedtünk, hogy egyik esztendőn egyiknek, másikon másiknak hordjuk be először a termését, közösen. Hát kirimánkodta, hogy első esztendőn ű legyen az első. Legyen úgy. De a másikon is jön, hogy ez meg az, legyen ő megint az első. A fenébe, mi lesz ebből. De hogy neki csak egy kicsi van, – hát jó. Behordtuk. A harmadik esztendőn már csak én lettem vón az első; reggel várom a szekereket, a hogy előre megbeszéltük: a tanító nem küldi. Izenek neki, nem jön. Újfent izenek, hogy rögtön itt legyen, mert baj lesz! Azt izeni, hogy kilép az egyességből. Már hordatja is a buzáját a maga szekerével, meg a harangozóéval más géphez. Megdühödtem, de nem szóltam. Jól van rektor, én tettelek emberré, vigyázz!... Elmegy a nyár, nincs semmi baj. Látom én az én rektorom áprehendál. Jól teszed! De nincs semmi baj. Került, mint az ördög a teményt. Jön az ősz. Kinn vagyok a szőlőbe. Már szüret következett. Eccer csak látom, hogy jön a rektor. Hát csak gyere. Én nem haragszok. Eljön; odaér. Mellettem kellett elmenni a maga szőlejéhez. Hát elmegy és oda se néz, de még inkább elfordul, nem köszön. Na hát kutya dühbe jöttem. Utánna kiáltok: Hé tanitó úr! Hun a kalap!... Nem szól. – Rektor! kiáltom újra, – ez a becsület, te sehonnai, te cudar, én csináltam belőled valamit, te pondró, így köszönöd meg!... Kiléptem a szőlőből az útra, hát a nyavalyás megijed, elkezd szaladni. E vót a baj. A kezembe került egy szőlőkaró, utánna ugrottam. Van ott egy cseresznyefa, – két lépés az egész, – bubon vágtam...

Nagy csend lett.

– Meghalt? – kérdeztem.

– Rögtön... Csak azt szántam, hogy három gyereke maradt.

Soká hallgattunk, mindenki elgondolkozott.

– Ejhaj, – mondta végül az öreg gazda, aludjunk. Mingyán virrad.

Nehéz álmom volt. A többiek egészségesen, mélyen horkoltak.

Reggel már a szalmát ki is hordták a vásárosok, mire én fölébredtem. Az úgy dukál. Rendbe hagyták a házat maguk után.

– Mit fizetünk? – kérdezte az egyik ember.

A gazda komolyan, nyugodtan, üzleti hangon szólt.

– Négy krajcárt szoktam szedni.

– Négy krajcárt? – mondta az ember, az, aki az anyósát megverte. Érzett a hangjában, hogy sokalta.

– A multiba a Kis Andrásnál hármat fizettünk, ugyite? – mondta a másik is, aki az ötpengőt siratta.

A gazda szóra se méltatta a beszédet. Nincs alku.

– Hát én mit fizetek – mondtam bucsuzóra, mikor én is rendben voltam, meg is reggeliztem. – Az éjjeli szállásért, vacsoráért, reggeliért.

– Nem lesz sok egy hatos, – szól komolyan a gazda.

Nem sokaltam, többet akartam adni.

Kicsinyelve nézett végig rajtam.

– Nem kell nekem az ur prezentje, hanem adja ide azt a beretvát, akit az elébb használt, megadom az árát. Az ur vehet másat Pesten.