Móricz Zsigmond

BÁL

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-103-6

MOBI ISBN 978-963-453-104-3

TARTALOM

ELSŐ FEJEZET

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

MÁSODIK FEJEZET

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

HARMADIK FEJEZET

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

ELSŐ FEJEZET

amelyből kiviláglik, hogy egy elkövetett baklövés az embert újabbakra sodorja.
Vagy az is, hogy a meg nem fontolt erényes cselekedetet az ember megfontolt
rossz tettekkel igyekszik jóvátenni.

1.

Október hatodikán az osztály, mint tudjuk, sztrájkot jelentett be. Otthagyta az iskolát, megszökött a hátsó ajtón s kivonult az Éden kertbe a 48-as honvédemlékhez. Ebből nagy kavarodás lett. Az egész város pártokra szakadt s csak nagynehezen intézték el a dolgot úgy, hogy az igazgatóság az összes résztvevőknek szabályszerűt adott magaviseletből, a főbűnöst, Gondos Márkot, a zsidófiút, az iskola főfő hatóságához, a református püspökhöz küldték ad audiendum verbum. A püspök kegyes volt és emberséges és elengedte neki a büntetést.

Csak egy fiú volt az osztályban, aki ebből a nemzeti hőstettből kimaradt, Nyilas Misi.

Ő nem vonult ki az osztállyal.

Önállósította magát. Megtagadta a szolidaritást és ezzel elszakította magát az osztálytól.

Nem kapott szabályszerűt. Kifogástalan mameluknak bizonyult s ez olyan szégyenfolt volt a lelkén, hogy elvesztette bizalmát önmagában.

Még arról sem panaszkodhatott, hogy támadták, csúfolták s megvetették érte. Akkor talán mártírnak érezte volna magát. Ha nem a hősiességért, az egyéniségért. De az osztály vele szemben, különösképpen semmi ellenérzést nem mutatott. Sem az osztály valamelyik tagja. Egyáltalán úgy tettek, mintha elfogadták volna őt egy egészen önálló és külön ízlésű embernek, akinél más mértékkel kell mérni, mint náluk.

Ez Misit határtalanul bántotta és sértette.

Csak azért nem esett búskomorságba, mert egészséges volt. Sovány, egészséges, szívós természet, mely mindent kibír. Még vidám is volt. Éppenúgy nevetett, óra közökben, mint akárki, csak a lelke mélyén érzett valami kietlen gyötrődést és szakadatlanul azon tépelődött, hogy mi köze is van neki ehhez a csoport fiúhoz, akikkel egy teremben hallgatja a gimnázium utolsó évét.

Mi köze van magához az egész emberiséghez?

Ha ő október hatodikán oly hirtelen, egy pillanat alatt döntött s emancipálta magát a tömeg befolyása alól, akkor így lesz ez egész életében. Tehát neki semmi köze nincs az emberiséghez?

Egyelőre semmit sem tudott csinálni. Tanulni nem volt kedve. Kivette a könyvtárból Kemény Zsigmond egyik regényét, a Gyulai Pált, de nem bírta olvasni. Úgy érezte, hogy a regény nagyon szép, de nagyon fárasztó. Tele volt különös alakokkal, különös helyzetekkel és különös elmélkedésekkel. Felvette, letette s minduntalan abbahagyta. Nagy könyvmoly volt különben. Egy könyvet egy éjszaka kiolvasni, semmi sem volt neki s ezzel a könyvvel mégsem haladt előre.

Az iskolai tanulmányokkal még kevésbé. Semmi kedve nem volt tanulni. Únta az egészet, ahogy únta az egész életet.

Akkor valami váratlan dolog történt.

Október hatodika miatt valahogy elmaradt az Ifjúsági Segélyegylet megalakulása.

Az iskola fiatal volt, csak néhány év előtt lett felső gimnázium s a Segélyegylet csak tavaly alakult meg. De a mult évben semmi eredményt nem mutatott fel, mert a vezetője a vallástanár volt, a kis kövér Csapodi. Ez pedig annyira ráfeküdt az Egyletre, hogy a fiúknak semmi beleszólást nem engedett. Formaság volt az egész. Volt ifjúsági elnök is, de a tavalyi elnök, az esperes fia, szép magas, unalmas fiú, színjeles, természetesen, egyszerűen azt tette, amit a tanár úr parancsolt. Olyan volt az egész egyletesdi, mintha a vallásóra megszaporodott volna eggyel havonta.

Misi már ekkor az Önképzőkörön régen túl volt. Már hatodik osztályos korában kiélte az unalmas vasárnap délelőtti nyavalygásokat, hogy szavalatokat tartottak, értéktelen írásműveket írtak és olvastak fel s mindezekről nyilt bírálatokat kellett rögtönözni. A bírálatok legtöbb esetben annyit mondtak, hogy »Megegyezem az előttem szólóval.« Az első bíráló volt csak bajban, mert annak el kellett mondani, hogy »előadó szavalata középszerű... kiejtése nem egészen megfelelő volt... hanglejtése egyhangú és mérsékelt.« Ilyen bírálattal aztán mindenki megegyezhetett.

Ő sokat tünődött rajta, hogy lehetne az önképzőt felfrissíteni. De ezen a téren oly messze elfutott az osztály előtt, hogy nemcsak nem értették volna meg, de restelte is elárulni, hogy mikkel foglalkozik. Már ő ekkor filozófiai könyveket szedett ki a tanári könyvtárból s még azt sem volt szabad elárulni, hogy a tanári könyvtár rendelkezésére áll. Ha ez nyilvánosságra kerül, a könyvtár őre, a magyar tanár, Babarczy nem ereszti be többet. Az ifjúsági könyvtárban viszont semmi sem volt, csak népszerűsítő könyvek és úgynevezett ifjúsági szépirodalom, amit végképpen megvetett.

Az Önképzőkörről tehát teljesen lemondott s ebben az évben egyszer sem ment el egy ülésre sem. Pedig a vezetőtanár, aki szintén Babarczy volt, nagy súlyt fektetett rá, hogy a fiúk eljárjanak. Ő nagyon csodálkozott, hogy ez az okos ember, hogy nem únja, hogy évről évre ott tölti a vasárnapi délelőttjeit és még a legegyszerűbb fiúk által is lenézett önképzőköri kínlódások őre volt.

De hirtelen híre jött, hogy a legközelebbi vasárnap meg kell alakítani a Segélyegyletet.

Segélyegylet.

Ez valahogy nagyon felvillanyozta. Ebben valami újat és helyeset látott. Itt cselekedni lehet, gondolta. Az osztály legnagyobb része hallatlanul szegény fiú volt, aki a tankönyveket is alig bírta beszerezni. Tandíjat fizetni csak nagy késlekedve tudtak. Még ruhájuk sem volt.

Hátha a Segélyegylettel lehetne valamit csinálni.

Éjjel nem aludt, azon törte a fejét, hogy lehetne pénzt szerezni a Segélyegylet számára. Ifjúi tapasztalatlanságával egyszerűen adót vetett ki magában a város lakosságára. Ha minden család csak tíz fillért áldoz, akkor is nagy pénznek kell begyűlnie. A városnak tízezer lakosa volt...

Az ideát elvetette. A gazdagokat kell megadóztatni. Meg kell találni a módját, hogy adjon mindenki a vagyonához illő összeget... Már tízezer koronákat képzelt el... A debreceni kápsálás mintájára bizottságokat küldene ki. A gazdag fiúk hadd hozzák be az ismerőseik pénzét...

Teaestélyeket kell rendeztetni. Kiss Paliék a város legelőkelőbb családjai közé tartoznak és a Pali anyja nagyon kedves és agilis néni. Mindenki fizesse meg a teáját a Segélyegylet javára. S minden héten másik családot kell belevinni...

Az iskolába járók útján nem lehet pénzt szerezni, azt hamar belátta. Annak nem sok értelme van, hogy a fiúkra kivesse, hogy bármilyen kis pénzeket is adózzanak. Irkájuk sincs. Éppen arra kell a pénz, hogy ingyen írószerrel elláthassa legalább a szegényeket...

De a legnagyobb baj a tagokkal van. Tavaly ő sem járt el az ülésekre, mert únta. Semmi szórakozást nem jelentett, hogy ott üljön templom előtt az osztályteremben s részt vegyen egy gyűlésen, mely legfeljebb tíz percig tart. Semmi programja nem volt a gyűléseknek. A tanár úr egy darabig beszélt az emberszeretetről, akkor elbocsátotta őket.

Igazi tevékenységet kell indítani – mondta magában.

De hogy indítsa tevékenységre a fiatalságot? Mi legyen a program, amit elfogadtathat?

Végre rájött, hogy legelőször a tanári basáskodásnak kell véget vetni.

Ki kell emelni Csapodit az elnöki székből.

Ettől oly izgalomba jött, hogy egész éjjel nem bírt aludni. Óriási dolognak tartotta, hogy ő szembe szálljon a tanárral s annak a már kialakult s megállapított rendjével.

Másnap szombat volt. Órán szórakozott és álmos volt. A Segélyegyletről egy szó sem esett.

Az Önképzőkör már régen funkcionált s ott őt nagy sérelem érte. A fiúk nem választották meg semminek, csak jegyzőkönyvhitelesítőnek. Ezt pedig, ha a megválasztottak nem voltak jelen, akkor akárkivel lehetett pótolni. Pedig mindenki tudta, hogy ha van valaki, aki az Önképzőkörben szerepet vihetett volna, az ő volt.

– Nem vagyok népszerű – mondta magában.

Nem baj. Még jobb, vigasztalta magát, hogy nem választottak meg, legalább nincs semmi dolgom, semmi felelősségem. Meg attól is félt, hogy szónokolnia kell s ehhez nem értett. Ahogy felállott, már elmúlt a mondanivalója. Péteryt választották meg, aki jeles tanuló volt, egy olyan presztizs jeles, aki a leggazdagabb volt köztük s már évek óta mindegy volt, hogy hogy felelt, a jelességét a tanárok nem merték s nem akarták érinteni.

– Diktátor szeretnék lenni...

Mikor ez felvillant előtte, már az utat is elképzelte. Szólani kellene Géza bátyjának, hogy választassa meg.

Biztos, ha az igazgató csak egy fiúnak is szól, akkor megvan a választás. A többi az ő dolga.

De persze, ezt a kérdést ő nem mondhatja meg, csak úgy lenne jó, ha a bátyja magától találná ki s végrehajtaná kérés nélkül.

Szombaton az utolsó óra közben történt, hogy Gondos Márk éppen mellette állott s a Segélyegyletről kezdett beszélni. Az ő véleményére appellált.

Ő valami olyat mondott vállat vonva:

– Ez nem Segélyegylet. Ahol a tanár parancsol, nekem olyan egylet nem egylet.

Ezzel ott is hagyta őket s többet nem is hallott a dologról.

De mikor délben hazament, újra csak az járt a fejében, hogy lehetne Géza bátyjának szuggerálni azt a gondolatot, hogy választassa meg őt.

Ebédnél nagyon magábamerülve és komoran ült az asztalnál. Géza bátyja többször ránézett s egyszer azt mondta:

– Min töröd a fejed, Micháel?

– Semmin.

– Az nem sok.

Ezen majdnem elpityeredett. Nem szerette, ha úgy beszélnek vele, mint egy gyerekkel.

Később azt mondta Géza bátyja:

– Ki lesz a Segélyegylet elnöke?

– Csapodi tanár úr.

A bátyja fínoman mosolygott.

– Ő bizony egy kicsit elég erőszakos elnök, azt tudom.

– És semmit sem csinál.

A bátyja elgondolkozott.

– Mit lehetne csinálni?

– Nem tudom.

– Nem?

Vállat vont s lesütötte a szemét, mert félt, hogy a bátyja a szeméből kiolvassa a sóvárgást s azt nem, azt nem bírta volna elviselni.

De bent, a lelke égett a rettenetes vágytól.

S hirtelen rá is jött valamire. Soha nem szerette a kedvezéseket, a kivételezéseket s ha őt most hatalmi szóval választanák meg, akkor nem volna mersze határozottan és erőszakosan lépni fel, mert úgy tűnne fel, hogy csak azért teszi, mert az igazgató öccse és az igazgató küldte ki erre a szerepre.

Szerette volna minden áron az elnökséget, de úgy, hogy ne ő akarja s ő ne is tudjon róla. Szerette volna, ha igazságtalanul történik is, de ne az ő tudtával.

Ha azonban ő elárulja ezt a kívánságát s tegyük fel, a bátyja arra gondolt, hogy: lássuk, mit tud csinálni a gyerek? akkor már le van törve a szabadság.

Nagyon nehéz volt ez a szombat délután.

Elbujt az emberek elől, egyetlen osztálytársával sem találkozott. Különösképpen a korteskedés legalább annyira ellenére volt, mint a hatalmi kinevezés. Neki az kellett volna, hogy az osztály a saját jószántából válassza meg. Akkor teljesen szabad keze van és megmutathatja az erejét. De ha a választást befolyásolja, akkor éppen úgy el van adva, mintha felülről jön a döntés.

De közben számtalan tervet eszelt ki. Papírt vett elő s összeírta a gondolatait. Egy igazságos és hasznos Segélyegyletet kell csinálni. Sertorius akart lenni, de a nép akaratából.

Sertoriusról, a rabszolga-vezérről, aki a hispániai rabszolgalázadást Róma kapui elé vezette, drámát írt. A dráma már nagyon előrehaladott volt s írás közben tanulta meg, milyennek kell lenni egy vezérnek.

Saját alkotásából tanulta meg, mit kell tennie annak, aki a népen segíteni akar.

2.

Vasárnap délelőtt, teljesen kimerülve, letörve, fáradtan ment fel az iskolába, hogy a választáson kötelességszerűen részt vegyen. Innen is elmaradhatott volna, de akkor aztán egyáltalán semmi reménye nem lehetett rá, hogy megválasszák. Ez nem október hatodika, itt valami történhetik.

Ahogy belép az osztályba, már sokan voltak együtt. Gondos Márk éppen a fekete tábla előtt áll és hosszú karjai mozognak a táblán. Krétával írt fel valamit s ő a legnagyobb megdöbbenéssel olvasta a feliratot:

Elnök: Nyilas Mihály.

Nagyon megdöbbent és úgy tett, mintha nem látta volna. Azonnal végig futott agyán, hogy ez Gondos Márknak saját külön hízelgése vele szemben.

Sietve ment a helyére, leült és mereven nézett és senkire nem vetett egy pillantást sem.

Ezt az egyet nem képzelte, hogy az egész osztályban egy híve akadjon s éppen ez a Gondos Márk, akihez neki semmi köze. Hol vannak a barátok? Jákób? a testi-lelki barát, aki előtt oly őszintén el szokott mondani mindent. Ha véletlenül találkoznak, még azt is elmesélte volna, hogy diktátor szeretne lenni. Mert előtte a barátság azt jelentette, hogy semmi titkot nem tartani. A barátság fokát nála meg lehetett abból ismerni, hogy kivel mennyire volt bizalmas. Akit szeretett, az előtt igyekezett úgy kitárni a lelkét, mint önmaga előtt. Jobban, mert koncentrálta a figyelmét arra, hogy tökéletesen megmutassa magát. Ahogy az író az írásban lelkének legféltettebb titkait bogozza ki, úgy ő a barátja előtt pirulás nélkül még azt is kötelességének tartotta megmondani, amit pedig szégyelni szokott az ember.

Persze Jákób maga szeretne elnök lenni s lehet, hogy azért nem látta az utóbbi napokban, mert ő sem akarta elárulni hasonló gondolatait.

De Jákób nem való elnöknek. Jákób szeretné, mint díszt, mert ki ne szeretné, ha a közösség maga felé emeli, ám semmit sem csinálna, csak meghúzódna a tanár előtt s végrehajtaná, amit az parancsol. Jákóbnak semmi programmja sincs. Még rosszabb lenne, mint a tavalyi elnök, aki legalább úri fiú volt és reprezentálni tudott.

De hol vannak a többiek? Kiss Pali, akitől egy ilyen heccet inkább várt, hogy felírja a táblára, hogy »Éljen Nyilas!«

Kiss Palinak eszébe sem jut. Kiss Pali cukrot eszik és osztogat s még a cukorral sem jön hozzá.

Igaz, ő nem szokta elfogadni, de annak, aki ad, nem kell azt tudomásul venni. Annak minden esetben meg kell próbálni, ha szeret valakit, hogy kedveskedjen neki.

És hol van Pimpi, a magyar tanár öccse? Attól is inkább várta volna ezt a feliratot. De Pimpi egy mozdulatlan, tehetetlen balek. Az úgy viseli magát, mint egy egér, csak egészen négyszemközt szeret motyogni, de hogy kiálljon a barátért?

Mindez csak átfutott rajta. Nem volt idő gondolkodni sem, mert bejött Csapodi.

A fiúk felállottak, mint mikor órára jön. Pedig ez szabad köztársasági gyűlés, itt, míg a választás nincs meg, addig nincs tanár és nincs tanítvány, az ő érzése szerint most szabad választó polgárok, mint az Egyesült Államok parlamentje.

De azért kényelmetlenül és fanyalogva, egy kicsit ő is felemelkedett s rögtön vissza is ült a helyére.

Csapodi frissen volt borotválva, kis bajusza hegyesre volt kicsípve széles orra alatt. Dagadt feje volt, nem nagy fej, de dagadt. Jóllakott malacfej.

Felment a katedrára s köhintett kettőt, akkor mosolyogva azt mondta:

– Kérem, törüljék le a táblát... A... a... választást befolyásolni tilos... alkotmányellenes, hogy úgy mondjam...

Misi elpirult. Valóban a táblát neki kellett volna letörültetni, de ő nem akart beleavatkozni, még ennyivel sem, az emberek szabad akaratába...

Egy fiú készségesen futott fel a táblához és a zsebkendőjével dörgölte el a feliratot.

– Uraim, – kezdte Csapodi – kedves barátaim. Szeretném úgy mondani: Fiúk... Tehát fiúk! arra akarom csak felhívni a maguk figyelmét, hogy ez az Egyesület, amelyet ma az Igazgatóság rendelete alapján meg kell alakítanunk, valami egészen más, mint az Önképzőkör. Az Önképzőkör a szellemi életet kívánja kifejleszteni önökben: ez az egyesület egy sokkal prózaibb, de szükséges emberi érzést kíván megalapozni az ifjúi lélekben: a segélyezés gondolatát. Természetes, hogy az emberiség úgy van elrendezve, hogy az egyiknek több jut az anyagi javakból, a másiknak kevesebb. Ez mindig így volt és mindig így lesz. Már Krisztus urunk korában is voltak gazdagok és szegények és Urunk Jézus Krisztus éppen azzal a nagy munkával járult hozzá az emberiség életéhez, hogy a gazdagokat és a szegényeket egyaránt maga köré gyüjtötte. A kereszténység templomaiban, bármilyen felekezet is az, mindenütt jelen vannak a gazdagok és a szegények... Ez egy korszakalkotó nagy gondolat, mert az emberiséget jobb, megértőbb és szeretetteljesebb viszonylatba hozta... Isten színe előtt mindnyájan egyenlők vagyunk. Szorosabban véve, az Ifjúsági Segélyegyletnek az a célja, hogy az ifjúságba beiktassa azt a gondolatot, hogy cselekvőleg foglalkozzanak azok, akiknek van, azoknak a dolgaival, akiknek Isten a maga véghetetlen bölcsességében kevesebbet juttatott.

És így tovább. Ha Csapodi elkezdett beszélni, annak soha nem akart vége szakadni. Beszédében semmi rendszer nem volt, csak azokat a valláserkölcsi szavakat ismételte, amelyeket órán szokott elmondani.

Misi türelmetlenül hallgatta. Oly kimondhatatlanul únta ezeket a lélektelen s meg nem gondolt általánosságokat, hogy most is lehúnyta a szemét, mint vallásórán s igyekezett nem figyelni arra, amit a tanár mesélt.

Várta a választást. Teste tele volt izgalommal s mereven tartotta a fejét. Nem tudta mit csináljon, gondolta, hogy a fiúk közben rá-ránéznek s nem akar a magatartásával semmiben részt venni. Se nem helyeselt, se nem tiltakozott. Merev volt, mint egy fából faragott szobor.

Aztán a beszédnek is vége lett egyszer és Csapodi kihirdette, hogy most következik a választás.

Elővett egy iratot s belenézett.

Tehát kész listát hozott magával:

– Kérem, be kell jelentenem, hogy a Gimnázium Igazgatósága erre az évre is engem nevezett ki a megalakítandó Ifjúsági Segélyegylet tanárelnökévé. Meg kell azonban alakítani az ifjúsági tisztikart is, mert az Egyesület kebelében egy ifjúsági szervnek kell léteznie, mely az Egyesület ügyeit szép rendben és jól végezze el... Ifjúsági elnöknek...

Mielőtt kimondhatta volna a nevet, mely láthatólag fel volt írva a papírjára, az osztály több pontjáról, hátulról felhangzott egy-egy hang s azt kiáltották:

– Nyilas Mihály.

Misi elpirult. Ez nagyon szép volt. Szerette volna tudni, ki kiáltott, de nem mert visszafordulni az első padból s megnézni a híveit. Csupa ismeretlen hang. Barátainak a hangját nem ismerte fel köztük.

Csapodi elhallgatott. Megigazította a szemüvegét és mosolygott.

Egy pillanatig elbírálta, hogy tanácsos-e egy neki alapjában véve közömbös más névnek a kedvéért az igazgató öccse ellen nyilatkozni?

Nagyot nyelt s azt mondta:

– Nekem mindegy, ha az Egyesület tagjai így kívánják.

Az osztályon egy kis izgalom futott végig.

Az osztályban nemcsak a nyolcadikosok voltak ott, hanem zsúfolva volt a terem. Mind a nyolc osztályból voltak jelen. Misi megérezte, hogy most valamennyien, különösen a kisebbek, harcot éreztek meg s a harc kedvéért van az egész tüntetés.

Mert hirtelen egész rendes lárma volt:

– Éljen Nyilas, éljen Nyilas Mihály.

Csapodinak már ezt el kellett volna fogadnia választásnak, ha jóakarattal van a jelölttel szemben, de ő fontoskodva azt mondta:

– Felteszem a kérdést: akarják-e Nyilas Mihályt megválasztani? Akik akarják, álljanak fel.

Az egész tömeg felugrott.

Misi szédülve kissé körülnézett ebben a pillanatban s csak azt látta, hogy alig néhányan ülnek, Pétery ült. A nyolcadikból voltak ülők. Fussbaum Náci is ült.

Nem volt ideje ellenőrizni, mert röstellte, hogy megszámolja.

Csapodi azonban a szemével és az ujjaival számolt.

– Konstatálom, – mondta – hogy a többség...

Ebben a pillanatban Pétery hangját lehetett hallani. Indignálódva mondta:

– Egyhangúlag tanár úr.

Misi odanézett s látta, hogy Pétery meggondolta magát és állott. Mindenki állott.

– No jó, – mondta a tanár – hát jelentsük ki, hogy egyhangúlag...

Erre nagy tombolás tört ki, mindenki kiáltotta:

– Éljen Nyilas, éljen Nyilas.

Senki sem ült, csak ő maga.

– Tehát, – ismételte Csapodi egy kis izgalommal a hangjában – tehát kérem az Ifjúsági Segélyegylet ifjúsági elnökének egyhangúlag Nyilas Mihályt jelentem ki megválasztottnak.

Még egy éljenzés történt, akkor mély csönd lett.

– Következik a főtitkár választása.

Csönd.

A tanár megnézte a papírját s azt mondta:

– Az előttem lévő hivatalos lista Jákóbot ajánlja.

– Éljen.

– Van talán az uraknak ellenjelöltje?

Senki sem szólt.

– Akkor Jákóbot egyhangúlag megválasztott főtitkárnak jelentem ki.

Csönd. Senki sem éljenzett.

– Következik a pénztárnok választása.

Csönd.

– Az előttem levő hivatalos lista Babarczy Bélát ajánlja.

Hallgatás.

– Van valakinek ellenjelöltje?

Egy hang azt kiáltotta:

– Suhajda.

Erre általános kacagás tört ki. Suhajda igen rossz tanuló volt, csak vicc volt a kiáltás.

– Ez komoly? – kérdezte a tanár mosolyogva.

Nagy nevetés. Suhajda azt kurjantotta:

– Nekem nem kell.

Újra nevettek.

– Tehát Babarczy Bélát.

Erre sokan kiabálni kezdtek.

– Szavazzunk.

– Nem bánom, szavazzunk, – mondta Csapodi. – Akik Babarczy Bélát pénztárnoknak kívánják, álljanak fel.

Misi felállott, de arra lett figyelmes, hogy háta mögött nagy nevetés volt.

Csak hárman állottak fel rajta kívül. Persze a falnál körül, egész tömeg állott, akiknek nem jutott ülőhely, de azok meg kézzel-lábbal integettek, hogy nem akarják.

– Kérem, – mondta nagyon rossz kedvvel a tanár, – ebben az esetben új jelöltet kérek.

– Keresztes, Keresztes.

Misi leült s gondolkodott, ki ez a Keresztes. Ez egy hetedikes volt.

A zúgás egyre nagyobb lett. Keresztes nevét oly harsányan kezdték kiabálni, hogy megírigyelte.

Igazi lelkesedést érzett ki a tömeg lármájából.

A tanár is meg volt ütődve.

– Felteszem a kérdést, akik Keresztes Péterre akarnak szavazni, álljanak fel.

Mint egy test ugrott fel a tömeg. Misi körülnézett. Hát a nyolcadikosok egy része ugyan ülve maradt, de szemmel látható volt, hogy óriás többség van Keresztes mellett.

– Keresztes Pétert tehát az Ifjúsági Segélyegyesület pénztárnokának szótöbbséggel megválasztottként jelentem ki.

A többi szavazás nem volt érdekes. Akit a tanár ajánlott, mind szótöbbséggel választották meg. Ellenőr lett Kiss Pál. Jegyző Imreh Imre, hetedikes; könyvtáros Végh Antal hatodikos.

– A bizottsági tagokat úgy kell megválasztani, hogy minden osztályból kettőt, kettőt. Erre nézve a legközelebbi gyűlésre az új tisztikartól javaslatot kérek... Ezzel a mai ülés tárgysorozata kimerült s a jegyzőkönyv megírására az újonnan megválasztott főtitkárt, a hitelesítésre Babarczy Bélát és Péteryt jelölöm ki. Legközelebbi gyűlést, a bizottságok megválasztásának sürgőssége miatt jövő vasárnap délelőtt tíz órára tűzöm ki.

– Nem lehet, – kiabáltak, – önképzőkör van.

Csapodi megzavarodott:

– Igen, igen, – mondta, – a Segélyegylet gyűlései mindenkor vasárnap délután három órakor lesznek.

– A gyűlést bezárom.

Ezzel már fel is állott s állva rendezte el a kezében levő iratokat s azzal vette a kalapját és botját s eltávozott.

A fiúk lázban maradtak még együtt. Óriási zsibongás volt, mint egy viharos óra után.

Misi azt hallotta, hogy mindenfelé a Keresztes nevét mondogatják. Kicsit le volt törve, de benne volt az az érzés, hogy majd lesz ez még máskép is.

Barátai hozzá jöttek és gratuláltak.

Jákób is hozzásietett és melegen szorongatta a kezét s nagyon nevetett.

Misi kicsit dermedt volt. Nem is tudja, hány fiúnak szorította meg a kezét. Fontos, hogy végeredményben mégis csak győzött: ő az elnök.

Boldog volt. Úgy fel volt hevülve, mintha valami bokszviadalból került volna ki. Igen fel volt izgatva.

– Mégis csak disznóság, – mondta Pétery, – amit ez a marha Csapodi csinál. Nem fogott kezet az új tisztikarral.

Misi csak most eszmélt rá, hogy ezzel valóban nagy sérelem történt.

– Majd lesz ez még máskép is, – mondta dacosan.

Egész kis vezérkar gyűlt össze körülötte.

– Jákób, gratulálok. Nagyon örülök, – mondta Misi, aztán kiáltott: – Keresztes, Keresztes.

Keresztes hátulról előresietett hozzá.

Misi kezet nyujtott neki:

– Gratulálok. Nagyon örülök, hogy együtt fogunk dolgozni, már ismerem a nevedet.

Keresztes boldogan adta a kezét.

Igy Misi a tanár helyett sorra üdvözölte a megválasztottakat.

– Már holnap beszélni akarok veletek. Lassan meg fogjuk csinálni a programmot.

Úgy vették körül, mint egy vezért.

És ő nem ismert magára. Nem is tudta, hogy ezt is tudja. Felülről beszélt a fiúkkal. Nem leereszkedve, de mégis felülről. És mindenki elfogadta a fölényét. Lassan csakugyan egy belső kör alakult ki körülötte, a megválasztottak szorosan csoportosultak hozzá.

– Ne féljetek, meg fogjuk védeni az ifjúság szerepét.

– Az kell. Az nagyon jó lesz.

Mikor kifelé mentek az osztályteremből, az ajtónál egy hosszú fiú állott és kalaplengetve kiáltotta:

– Éljen Nyilas Mihály.

Gondos Márk volt. Misi elröstelte magát. Tulajdonképen ennek köszönheti az egész választást, mert ha ez fel nem írja a táblára az ő nevét, akkor az ifjúság nem is jön rá, hogy ő a jelölt.

Kezet nyujtott neki s azt mondta:

– Benne leszel a bizottságban.

Gondos Márk szerénykedve mondta:

– Óh kérem szépen, – eddig nem tegeződtek – nem vagyok én arra méltó.

De ő mégegyszer megszorította a kezét s kiment.