Móricz Zsigmond

Míg új a szerelem

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-125-8

MOBI ISBN 978-963-453-126-5

Úgy helyezkedtek el, mint a révbeértek. Összenéztek, mosolyogtak. Úgy pillantottak egymásra, mint a virágok a felkelő napban.

- Parancsol, művész úr? - hajlott meg előttük a főpincér, de nem a művész úr felé bókolt, hanem a művésznő felé: - Nagyságos művésznő.

Ők újra összenevettek, és egymásra tündököltek:

- Majd az uram - mondta a művésznő, s elragadóan élvezte a főúr meglepetését; úgy látszik, még nem értesült róla, hogy ma megesküdtek.

- Nohát lássuk - mondta a szobrász szintén nevetve, és úgy nézett fel a főúrra, mint boldogságának köteles munkására.

- Méésztasson paancsolni - s előbb a nő, aztán a férfi elé tett étlapot, oly előzékenységgel, ami már előkelőség.

- Rögtön - mondta a szobrász.

A főpincér egész bizalmasan hajlott meg a magasban, s kis időre magukra hagyta őket, kívánságuk szerint.

- Egy-két pohár sört hozhatnak - szólt utána a szobrász.

- Genis...

De a fiatalasszony felemelte a kezét:

- Sört nem iszom. Köszönöm.

A férj meglepetve nézett rá:

- Nem iszik?

Az asszony csak nevetett, s a fejét rázta.

- De azért maga csak igyék. Igyék csak, Péter.

De a szobrász nagyon megállott.

- Maga sohase iszik sört? Ágnes?

- H...

- Hát akkor bort. Majd választunk egy jó kis bort. Hagyja a sört, hé.

- Miért nem iszik? - ijedt meg Ágnes. - Igyék csak, igyék.

- I-gyon... - mondta mosolyogva a szobrász. Bosszantotta, ha valaki tankönyvből beszél, szabályszerűen. No, nem nagy dolog, de egy pillanatban két meglepetés: hogy sört nem iszik, és hogy az ikes igét pontosan használja...

Loppal, fél szemmel odalesett; a nő nagyon gyönyörű volt. Úgy ült ott, karcsún és előkelően, nagy virágú imprimében, valami elérhetetlen volt neki még ma, az esküvő után is. Délelőtt volt az esküvő, ma délután az ötórás gyorssal utaznak Bécsbe, ma még itthon vannak s egymáséi. Jegy, minden zsebben, rózsaszín füzetek, most vették át a menetjegyirodában, s utána bejöttek ebédelni a sörözőbe.

Ahogy nézte a nőt, a szeme meghomályosodott, s izgalom gyűlt az egész testében, annyira hogy félt, hogy kisül a szemén keresztül, s lehajtotta a fejét: mi az, ezzel szemben, hogy nem iszik sört és...

Egy darabig nem bírt megszólalni. Aztán:

- Ágnes...

- Mit, szívem?

- Imádlak...

Ágnes nevetett, a nevetésében halk győzelem, és a pillantásában dürrögő odaadás.

- Péter - mondta aztán.

- Mit, te drága?

De Ágnes nem mondott semmit: visszaadta a vizitet. Nevettek.

A rikkancs fél lábbal már tovább rohanva s nagyon kiizzadva, letette előttük a lapot:

- Az Est... estazest... azest... - alig volt ideje átvenni az árát, de odasúgta konfidensül: - Benne van...

Mind a ketten nevettek. A lap közepén szerecsendió nagyságú betűkkel egy szó: DÖNTŐ.

Péter soká nézte a szót:

- Tudja, hogy az emberi nyelvnek valószínűleg ez a legfontosabb szava: döntő... Ez a lényeg... Soha így nem éreztem, milyen sorsszó ez: döntés... a döntés pillanatában minden megváltozik...

Nem is bírálta el a címet, hogy Amerika nevében Hull államtitkár döntő nyilatkozatot tett, hogy a japán hadüzenet Amerika érdekei elleni támadás... A lap belsejében kutatott. Közben azt mondta:

- Háború csak 1947-ben esedékes... 1947 és 50 közt. Addig nyugodtan alhat...

- Nekem ez elég - nevetett Ágnes.

A szobrász felolvasta azt, ami "benne van" a lapban:

Dus Péter szobrászművész és Városy Ágnes, a nagy drámai művésznő, ma délelőtt tíz órakora VIII. kerületi elöljáróságon házasságot kötöttek. Az érdekes művészházasságot az egész város a legnagyobb örömmel üdvözli. Két nagysikerű művész-pálya fonódik egybe, s mindkettő a csúcson.

Nem szóltak, nevettek:

A legnagyobb örömük az volt, hogy ketten voltak a sörözőben. Remekül sikerült titokban tartani a dolgot.

- Ágnes?

- ?

- Imádlak.

- Péter...

- Igen.

S a művésznő, nagysikerű pályája csúcsán csak nevetett.

- Mily rendes étlap van itt - mondta aztán könnypárás szemmel a szobrász, s felvette a nehéz papírra nyomtatott étlapot, mely nyomdai betűkkel készült, s nem lila hektográfia volt.

- Jobb hely - mondta a művésznő.

- Elég ronda hely, de egész Pesten híres a konyhája.

A művésznő felnevetett:

- Ez magának ronda hely? - s körülnézett, hogy mit lehet ezen a ragyogó, díszes, frissen kikészített éttermen rondának nevezni?

- Nem szeretem, ha ennyi aranyat használnak el a szobafestők... Szép volt, mikor megépítették, sőt egész addig, míg ezek hozzá nem nyúltak... Nagy, arabskupolás terem volt, lent körül elvesztek a régi kis kávéházi asztalkák, de itt valaha Pest előkelősége volt otthon. Volt egy öreg pincér, valami nyolcvanéves, mikor itt nekünk asztaltársaságunk volt. Egyszer suttogva megmutatta, hogy hol történt, mikor Szilágyi Dezső itt ült, és keresztülmegy a termen Ottó főherceg. Szilágyi nem vette észre. "Én - azt mondja az öreg Johann - odamentem hozzá, és megsúgtam neki: ťKegyelmes uram, itt van Ottó főherceg őfensége, és idenézett a kegyelmes úrra, de nem vette észre a kegyelmes úrŤ... ťHol? hol?Ť - kérdezte Szilágyi Dezső... Megmutattam neki... Hát a kegyelmes úr izgett-mozgott, egyszer csak felállott, és mintha valami dolga volna, körülsétált a teremben, és alkalmat vett magának, hogy mély meghajtással odaköszönhessen a fenségnek..."

Kicsit hallgatott, akkor folytatta:

- Tudja, ez a kis dolog rám már akkor is nagyon hatott. Egészen belevilágít a múlt társadalmi szellemébe. Nem gondolja? Mi ezt a Szilágyi Dezsőt úgy ismerjük az egész országban, mint egy nyakas, kemény, kálvinista embert, aki megmondta az uralkodónak is a magáét. Szóval, nekünk kálvinistáknak egy nagyon rokonszenves, nyers magyar figura, aki nem ért a szalonok stílusához, szóval benne látjuk megtestesedve a mi paraszt önérzetünk mintaképét, s most az öreg Johann, mint érdemet, dicsérve mondta el, hogy a mi bálványképünk hogy alázkodott meg egy fiatal főherceg előtt... s megmutatta azt is, milyen mélyen hajlott meg a nagy pocakjával. Persze, ha miniszter tudott lenni, tudnia kellett meghajolni is.

Odanézett a feleségére, s annak az arcán, mint valami álarcot, látta a mosolygást. Megérezte, hogy a nő nincs vele egy véleményen, de finomabb, minthogy ezt megmondja. Engedékenyen szólt:

- Maga, mint katolikus persze dinasztikus hűségben nőtt, és ebben semmit sem lát.

Nem folytatta, mert egyrészt, ahogy ránézett erre a nőre, aki most már teljesen és tökéletesen az ő birtokába került, azonnal elfutotta a hőség - másrészt a főúr újra megjelent:

- Méltóztattak választani?

A szobrász odanézett a feleségére:

- No, mit választ, szívem?

De a nő csak éppen rápillantott az étlapra, s finom, vékony ajkát hamiskásan összeszorítva, az urára kacsintott.

- Rendeljen... Majd meglátom hogy lát el...

A szobrásznak minden vére a fejébe rohant. A nő olyan hangot használt, ahogy egy előkelő demimonde a gavallérjára bízza magát. S ez nem tűnt fel neki visszásnak, ellenben meg volt ijedve, hogy igazán nem fog tudni "ellátni" egy ilyen nagy nőt.

Rászólt a főúrra:

- Maga jobban tudja... Mit ajánl?

A főúr meghajlott, mint a pekingi angol nagykövet a bennszülött fejedelem előtt:

- Előételnek merem ajánlani: libamájszeletek sherry mártással.

- És leves?

A művésznő beleszólt:

- Nem ragaszkodom a leveshez...

- Maga nem szereti a levest?

- Igazán nem.

A szobrász egész rémülten nézett rá:

- Hát ez borzasztó - mondta tanácstalanul -, babám... Leves nélkül... Inkább lemondok az egész ebédről, mint a levesről...

- Egyék szívem. Akkor egyék. Ha szereti.

A szobrász elgondolkodott. Egész zavarba jött. Hogy fog ez menni, ha a felesége nem szereti a levest... Azon gondolkozott, hogy az előbb lemondott a pohár sörről, most le kell mondania egyszer s mindenkorra a levesről?... Szórakozottan babrált az étlaphoz tűzött kis nemzetiszín cédulával, amin az étterem külön erdélyi specialitásai voltak felsorolva, s tágra nyílt szemmel olvasta, hogy: "orjaleves".

- Orjaleves! - mondta hangosan, mindenről elfeledkezve. - Orjaleves... tudja, mi az? Ágnes.

- Nem - nevetett mulatva és egész odaadással Ágnes.

- Persze, honnan tudná... Ma már nem hasítják a disznót a régi módra. Még az én gyerekkoromban édesatyám mindig kivágatta az orját: ez a gerinc, amit hosszában vágtak ki, borda nélkül, s rajta marad a feje és a farka is. Olyan, mint a múzeumokban az ősállatok gerince. Annál jobb leves nincs, mint ez. De hol veszik maguk az ilyen ötletet. Orjaleves. Az embernek összefut a szájában a nyál.

- Egyék, szívem. Igazán boldoggá tesz, Péter, ha eszik belőle.

- Hát akkor hozzon nekem egy orjalevest.

- Genis.

Péter már újra felkiáltott:

- Berbécstokány puliszkával! Ágnes, Ágnes kérem. Hallott már ilyet? Berbécstokány puliszkával. Kérem - kiabált a pincérekre, s meg sem várta a felesége válaszát: - mi van itt? Sátoros ünnep? Akkor én kénytelen leszek ide járni, ha maguk ilyen konyhát tartanak. Berbécstokány... Mi ez a berbécs? Juh?... Ez biztosan erdélyi neve; az a hosszú szőrű rackajuh lesz az... már a neve is remek: berbécs... és tokányt Ágnes, Ágnes szívem, ezt se szereti?... hát ez kétségbeejtő, no majd én megtanítom magát lassan arra, hogy mi a jó... De én folyton csak saját magamat táplálom. Mit hoz a feleségemnek?... Mondja, a maga édesanyja nem főzött ilyeneket?... Ne vegye rossz néven, de én úgy tekintem ezt az étlapot, mint nemzeti ajándékot ezen a gyönyörű napon. Mintha a Sors meg akart volna jutalmazni: ennél nagyobb meglepetést el sem lehet képzelni, mert tudja, óriási csapás, ha az embernek el kell szakadni az édesanyja asztali áldásaitól... Szegény Margit, felvidéki lány volt, tehát egész másképpen főzött, mint édesanyám, rántással; nálunk pedig nem volt szabad rántást tenni az ételbe, nálunk minden habarással készült... A rántás és habarás: ez két oly frakció a nemzet életében, ami még mindig nincs felfedezve... pedig ma már annyi ellentét van, hogy szó sincs többet nemzetről... Van jobboldal és baloldal, van burzsuj és proletár, van magyar és idegen fajiság, van zsidó és asszimilált... na, mi is van... én íme azonnal felajánlok egy új és végletes pártkülönbséget: itt a rántás és a habarás párt... Margittal ezen vesztünk össze eleinte mindennap...

Most a főúrhoz fordult:

- Nos, mi lesz a menü?

- Amit parancsolni méltóztat.

- Tatik... Tehát? Mit ajánlott?

- A művésznőnek, pardon, a nagyságos asszonynak, már meg is rendeltem a májszeleteket sherry szósszal.

- Igen, és?

- És merem ajánlani a tihanyi harcsarizottót.

- Hát tudja mit, hozzon azt.

- Művész úrnak is?

- Nekem is, igen.

Ágnes szinte ijedten:

- Maga ne... ne... ne, drága Péter... amit szeret, ami jólesik...

De Péter intett a főúrnak:

- Ugyanazt.

S a feleségéhez fordult:

- Ne felejtse, hogy mi ma már férj és feleség vagyunk, s hogy jön az, hogy férj és feleség egy asztalnál különböző ételeket egyen... Utóvégre nem halok meg tőle... A májat ugyan... no semmi.

- De valami, de igen, maga valamit elhallgat.

- A májat ugyan... is, különösen... - s cuppantott hozzá, mert még ajakkal csak mer hazudni, de a nyelvével ilyen éktelen hazugságot nem mer kimondani, hogy a májat szereti... Egyetlen étel volt, amit sohasem evett. Első feleségének, Margitnak, kedvenc étele volt a liba mája, s ha libát vett, a legnagyobb dicsőség volt, ha kisült, hogy hetvenhat dekás máj volt benne, de ő soha meg nem kóstolta. Édeskésnek és túl zsíros valaminek találta. Puha is, lágy is, olajszagú is, szóval émelyedett tőle. De hát egyszer csak meg lehet enni... nem hal bele... Ellenben a tihanyi hal, az nagyon csábította...