Móricz Zsigmond

Nem élhetek muzsikaszó nélkül

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-123-4

MOBI ISBN 978-963-453-124-1

TARTALOM

BALÁZS-NAP

FEKETE ÉJSZAKA TARKA KÉPEI

ÁRKON-BOKRON SZALAD A SZÁN

KIKÉRT HALT MEG AZ ÚR JÉZUS KRISZTUS?

BORZALOM

A TEGNAPI BÉLES

A FÖLD AZ EGET IS MEGESZI LASSAN

KISVICÁKNÉ VENDÉGSÉGE

A MÚLTAKNAK LEVENDULÁS ILLATJA VAGYON

TAVASZI ÉJSZAKA ZSENDÜL

BALÁZS-NAP

Kint zúzmarától csillognak a fák. A nap alkonyodóra ereszkedik, de a sugarai csak opálosan tudnak átszűrődni a fátyolos égen s a befagyott ablakokon.

A vendégek a gyors sötétedésben egyre-másra készülődnek. Csak úgy titokban szökdösnek el, hogy a fiatal házigazda észre ne vegye, mert Balázs, hogy először tart a maga házánál névnapot, nagyon is ki akar tenni magáért. Máris harmadnapja tart.

A kis háziasszony a túlsó szobában sorra csókolózik a nagy bundákba, kendőkbe az orruk hegyéig bepólyált asszonyságokkal, akik jó, kötő mellé szoktatott férjeikkel egyenként szöknek világgá, s a csengős szánok egymás után futnak ki a ropogós, sima havon.

Most látszik meg, ki a jó férj. Aki a felesége szavára megy, s még ő tesz úgy, mintha igenelné: bizony már ideje! Nagyon benne vagyunk megint a másnapba. Már a nap is lefelé áll, mikor érünk még haza!

- Hát édes lelkem, Pólikám - ölelgetik, csókolják végig a friss, drága kis háziasszonyt -, nagyon szép volt, nagyon jó volt, remélem, Imre napján visszaadjátok a vizitet.

Még egyszer erős, tapadós csók, aztán az utolsó jóemberes asszony is elmegy.

De a jóféle cimborák azok még bent vannak a nagy szobában, és most kezdik istenigazába szidni Tisza Kálmánt.

Az asszonyok ott állanak a hátuk mögött, s nyűglődve, ki hogy van szoktatva, durcáskodva, veszekedve uszítják a férjüket.

- No, gyere már, gyere már.

- Elég volt már a jóból.

- No, gyere már. Maga is ne tartóztassa már annyira, Balázs.

- Hogyne menne - kiált fel kacagva Balázs. - Három napig innen senki egy tapodtat se megy!

Nagy kacagások vannak. Akkorákat kacagnak, hogy a vén falak szinte megreszketnek bele. Balázs elnyűhetetlen, fáradatlan, egyre dirigálja a cigányt:

- Mircse, a nótára!

És ezredszer fújja el a nótáját:

Az életem gyászban,
Dobra vetik házam...
Elhagyott a galambom is végül:
De! Nem élhetek muzsikaszó nélkül!
Nem élhetek muzsikaszó nélkül!

Olyan furcsa, olyan keserves, olyan tragikus itt az egész hangulat. Úgy érzik az emberek a nagy fölfordulást. A levegő tele van, a váltók úgy úsznak a levegőben, mint ősszel az ökörnyál. Az egész magyar élet egy olyan sírva vigadós lett még egyszer! Mintha az urak a megrokkant élet elől akarnának menekülni a muzsikaszóba. A nyolcvanas évek földindulásos levegője.

- Húzzad, Mircse, húzzad, szakadjon meg benned a gyanta!

Vastag, kurta nyakát megfeszíti, s harsogva nevet Balázs. Maga is olyan, mint egy cigányprímás, a jó háromnapos ivásba egészen belefeketedett már, s szakálla is keményen borostásodik a bőrén, csak a foga csillog, fehéren, erősen harapósan. S a torka nem akar berekedni.

- Abcug Tisza Kálmán, ides jó cimborám, az isten áldjon meg, abcug Tisza Kálmán.

Egymás nyakába borulnak az urak, csak úgy, teli szívük csillapítására. Megölelik egymást, megveregetik egymás széles hátát, s kivágják az öklüket a nótára, mert ez a nóta, ez kiszedi a szívet, kicsalja a pénzüket, s felpukkantja a honfibút!

- Abcug Tisza Kálmán. Az annya piros viganóját, mer minden jó vóna, csak Tisza Kálmán annak idejibe szegre ne akasztotta vón a bihari pontokat!

- Abcug!

- Húzzad, Mircse, szakadjon meg ez a kehes társadalom, aki a magyarnak magyar ellensíge!

Ellankadva, elbúsulva, kitárt karokkal, összeölelkezve, dalolják újra meg újra a nótát, amely megvigasztal, s szinte zokognak a nagy érzéstől, mikor tele tüdővel kieresztik a hangot.

Hirtelen zenebona lett.

Egyik fiatal férj kiállott a társaságból a felesége szavára, s menni készült.

- Óho - rikkantott fel Balázs -, mi az!...

S játékos ordinárésággal támadt rá a kis asszonykára:

- Kezit csókolom, mit akar maga az urával!...

- Ideje már menni, Balázs! - illegette formás kis derekát a vendég asszonyka, aki mások tudta nélkül már dél óta elkeseredett harcot folytatott az urával.

- Innen, kezit csókolom?... Nyírjeshátrul, kezit csókolom!... Ejnye, hát azén gyüttek ide, hogy el is menjenek!... Ajnye, csókolom a kisztihandját, ne tessen már ilyen ellensigem lenni!

- Ugyan, hiszen már mindenki elment.

Balázs felhorkant.

- Ónnye, de be lehetek kaptázva, hogy én ezt nem vettem észre.

- Hát ides cimborám, bizony itt be vagyunk lapatyolva mindnyájan. Nézd csak ez is, hogy bekormodzott, kend is benótázott, kelmed is bemordult, mind bepocsékoltunk itt emberségesen. Csupa fölpingált képeket viselünk itt, mert úgy ki vagyunk kefélve, hogy no! Jó kis mulatság volt, ides jó cimborám, az isten áldjon meg érte, de most mán visz az ördög.

- Majd adok én annak az ördögnek - fenyegetőzött Balázs -, aki csak egyet is el akar vinni az én vendégeimből.

- Ugyan, hiszen már csak hárman vagyunk asszonyok, a többi mind elment!

- Hű azt a ropogóját, hogy ezt észre nem vettem!

S nagy mozdulattal ment a vendégei után.

A fiatalasszonyka egyszerre komoly lett és szigorú.

- No, ne töltsd az időt tovább. Nem tudom, mi van otthon a gyerekekkel, már majd megbolondulok.

S durcásan összerántotta magát. Az ura hümmgetett s pakolt.

Ha megindul a bomlás, azt nem lehet többet megállítani.

A másik két asszony is nekiállott a maga korhely urának, akik gőzös képpel állották az ostromot.

A kis háziasszony jött be. Szíves arccal, lapos pillantással, vendégkergető marasztalással...

- No, ne siessetek még...

- Muszáj, lelkem...

- Muszáj?... No, hát az más...

Balázs rontott be kívülről.

- Hol a puskám! - rikoltotta. - Hát te hogy engedhetted el őket - támadt a feleségére.

- No, ne légy illetlen - szólt rá furcsa, előkelően nyafka hangon az asszonyka.

- Illetlen! Hát én illetlen vagyok, ha a vendégeimet marasztalom! - kiabált Balázs. - Hiszen most kezelődik az istenigazában való!... Hisz ez még csak kóstoló volt a mulatáshoz!

- Hát isten áldjon meg, édes szívem - csókolta szájon a búcsúzó fiatalasszonyt a háziasszonyka, nem is ügyelve az ura lármájára.

Balázs érezte, hogy csatát vesztett. Itt már bomlik minden.

- Hát menjetek a fenébe - kiáltotta -, ha menni akartok. Nem vagytok igaz magyarok! Pecsovicsok vagytok.

Komor lett, a homlokába rázta a göndör haját, lehúzta a szemöldökéig, s felduzzasztotta vastag ajkait. Fehérrel fordult fel a szeme.

- Ni, ides cimborám, te is ki vagy csipkézve, Balázs! - ölelte nyakon az egyik pajtás.

- Menjetek a hét keservesbe. Ha ilyen cimboráim vagytok, hogy itt tudtok hagyni.

Nagy bánat és nagy harag volt a szívében. És nagy mámor a fején. Úgy feküdt rajta, a homlokán úgy ült, mint egy öreg sólyom, amely beborítja.

Csak kint kezdett oszlani, a jó hidegen, mikor egy kis elfáradt kedvvel nézte, hogy mennek a vendégei.

A tornácról látta, hogy a teheneket itatták a kútnál. A kis tarka bornyú elevenen ficánkolt. Ezt akarta levágatni, ha ma estére itt maradtak volna.

Kár lett volna érte, mondta magában, s elmosolyodott.

Most már könnyebb szívvel fogott kezet a szánon ülőkkel.

Hanem mikor az utolsó vendég is elment, s a nap lebukott a fák között, és gyenge opálos égre rajzolva csak a lombok bötykeinek szeszélyes szövése maradt már meg a zúzos virágos világon, s a cigányok kezdtek felpakolózni a parasztszánra, a cimbalommal, nagybőgővel: még egyszer fellobbant benne a magyar mámor. A borkóstolt embernek a szertelensége.

- Le onnan morék! - rivallt rá a muzsikusokra. - Vissza. Egy tapodtat se innen!

Bekergette őket.

A cigányok savanyú arccal szedelkőztek, s kászolódtak vissza a házba, ahol a fiatalasszony már takaríttatni akart.

- Maga mit akar ezekkel a cigányokkal?

- Én?... Mulatni akarok!

A fiatalasszony egyszerre hátat fordított, s az arca elkedvetlenedett. Balázsnak már hatodik érzéke volt rá, hogy a felesége kedve változását megérezze, de ma nem törődött vele.

- Ha a vendégeimet elkergetted, veled fogok mulatni!... Iszen nem is láttalak három napja!

Az asszonyka frufrui között vészek lappangtak, a szeme le volt forgatva, a szája mereven legörbült. De a hangja szelíd volt, nyűglődő, mint egy beteg gyermeké, s a vállait fázósan felvonta a nagy bundában, amelyet magán tartott még, hogy a belső fázékonyságát enyhítse.

- No, kérem, ne ízetlenkedjék!...

- Cigány! Csárdást! De frisset!... Az anyátok piros viganóját!

Kirúgta a lábát, s táncra kezdte illegetni magát.

Csak azért sem törődött vele, hogy a feleségének olyan gyilkos pillantásai vannak. Tele tüdővel kezdte ordítani, azon a jó reszelősre kopott hangján, hogy:

Az én rózsám kis kunyhója,
Többet ér mint Buda vára!
Buda vára az országé.
De a gunyhó a rózsámé! Ugye Pólika!

Az asszonyka kihúzta a nyakát a nagy prémes bundából, fejedelemasszonyi kevélységgel, Báthoryak vére van anyai ágon benne.

- Figyelmeztetem, Balázs, hogy...

- Ne figyelmeztessen engem, Pólika, mikor az én rózsám kökényszeme

Többet ér, mint Szabolcs megye.
Szabolcs megye az uraké,
De a rózsám csak magamé!... Híjjuj!
Hujjujujuj!

S derékon fogta a feleségét a nagy bundájában. Elkezdte forgatni veszekedetten.

De az asszonyka megkeményítette magát. Merev volt, mint egy márványszobor, s Balázs a jó kis ötvenhat kilós szobrocskát két karon kellett hogy emelje.

Meg is unta, s egyszerre csak ő dühödött meg, hogy az asszony nem enged.

- Hát mit akar, Pólika? - kiáltotta, s a szeme szikrákat szórt.

- Semmit - nyögdécselte a lábra állított asszonyka, s ízetlen érzéssel fordította el az arcát.

Jóval alacsonyabb volt ennél a tülökorrú, fekete cigányembernél, de tudta, hogy abszolút hatalma van rajta a nagy szürke szemeinek, aranyos hullámú, sötétbarna hajának, a szemöldökéig vágott dús frufrujának.

Balázs csak nézte, nézte a sötét homályú szobában a feleségét. Az utolsó sugarak aranyos gyíkokat loptak ebbe a sötét hajrengetegbe. Szerette volna felkapni, s egy roppantással vele együtt megszűnni ebben a szilaj pillanatban, de csak azt mondta neki lassan, nekikeseredetten.

- Mért bánt maga engem, Pólika?

- Mert megérdemli.

- Meg?... Mivel?

- A magaviseletével.

- Hát hogy viselem én magam?

- Illetlenül.

- Illetlenül?

- A legnagyobb mértékben.

- Hm. Mivel?

- Azzal, hogy itt muzsikáltat magának.

- Hát Pólika, az illetlenség, ha én itthon muzsikáltatom magamat! Idehaza! A házamba. Ahol senki sem lát. Senki sem röhög rajtam. Ez illetlen dolog! Pólika!

- Nagyon természetesen.

- Na hát az anyád...

- Csak káromkodjon. Még ez hiányzik!

- Ezer pardon, nem az anyád, az áldott lélek... hanem az a három aggszűz nénéd Bodonyba!... Tudod!

- Mi baja velük?... Nem rossz. Még azokat kezdi ki.

- Azok nevelték beléd ezt a kutya természetet!... De majd én kinevellek!

- Csak tessék.

- Hát... dalolsz velem egyet, Pólika?

- Szó sincs róla!

- Egyet!...

- Egyet sem!

- Pólika: csak egyet!

- Nem!

- Nem?

- Nem!

Balázs megtörölte a homlokát, s beleharapott vastag ajkába.

- Csak egy picit, Pólika, csak egy kis kurtát...

- Hagyjon békét!

- Pólika! Nézze, angyalom, én most részeg vagyok.

- Azt látom.

- Én ittam, Pólika! Ittam!...

- Elég kár.

- Ha én iszok, én meg vagyok veszve, Pólika! Én meg vagyok veszve! Én nem élhetek muzsikaszó nélkül!... Ha énvelem itt most nem dalol egyet!... De tiszta szívibűl!... De vígan, Pólika... De ropogósan, az anyád piros... viga... nóját...

- Szégyellje magát! Ha részeg, menjen a kocsmába!... Disznó!

Balázs felmagasodott. Kinőtt.

- Kocsmába?... Azt mondod, Pólika?

Egy hosszú pillanatnyi szünet szakadt közéjük.

- Danolsz, Pólika?

Az asszonyka villámló szemmel nézett vissza rá. Lesújtóan.

Balázs szinte felordított ezen a hajthatatlanságon. Aztán visszaszorította a gégéjébe a hangját.

- Banda! - fuldoklott. - Előre. Indulj... Hát, ha a kocsmába, kocsmába!

A cigányok ijedten somfordáltak kifelé.

Balázs még egy pillantást vetett a felesége felé, de az úgy állott a sötét szobában, mereven, keményen, mint egy szoborkő.

Az előszobában leakasztotta a nagy kocsibundát, legényesen a vállára vetette, s kilépett a tornácra.

Végignézett az udvarán.

- Isten áldjon kis kastély... Vagy látlak többet, vagy se...

Éppen ekkor húzódott le az ákácokon túl a nap. A szél erősebb lett, s a fáról zúzmarát rázott az ember arcába.

Egyik térdére a prímást ültette, másikra a kontrást, s rá kellett nekik kezdeni a Rákóczi-indulót. Így szalad ki velük a szán. Gergő hajtotta, a vén kocsisuk fia, a kis Gergő.

- Isten áldjon, kis feleségem - gondolta, s nem tudta, hogy az asszony ott áll nagy, könnyes szemeivel az ablakban, s szeretne utána sikoltani. De nem tette.

A szán elszaladt. A kis falun kiszaladtak az emberek, asszonyok a nótás szánra, de mikor kiértek a végtelen havas nyíri dombokon futó útra, Balázs lehiggadt.

A hideg megszíjta egy kicsit, elmúlt a hősége. Hát persze, Pólikának igaza van... De ha már benne vagyunk, mi csinájjunk...

Aj de jó volna most odahaza lenni. Összebújni az asszonykával, s megpletykázni ezt a mai napot... Mert jó nap volt... Szép pénzbe került ugyan, de volt is minden, fullásig, doszt.

Egyszerre észrevette magát.

- Hát, ti, a cigány jérum szabja ki a bőrötöket, az én ölembe akartok kocsikázni!... Mars!

A cigányok lekapták elgémberedett körmüket a hegedűről, klarinétról.

- Mars a szánamról. Menjetek a magatok lábán, hogy a medvék örűjjenek a sonkátoknak!

Mind lekergette őket a havas útra. Bőgőstül, cimbalmostul.

- A gutának kell a muzsikátok, menjetek gyalog, amerre jólesik.

Ottfelejtette őket a domboldalban, a sopántó, vájákoló karavánt, s vele szaladt a szán, mint a nyúl.

- Az Arany Bárányba? - szólt hátra a suhanc, amint beértek a városba.

- A pokolba... Hajts csak a sógorékhoz... Hisz olyan fáradt vagyok, mint a kutya.

S hamiskásan mosolygott magában. Ha tudná Pólika... Sír az most... Pityereg... No, az nem árt az asszonyfélének... Nem halnak abba... De legalább most megtanulja tisztelni az urát!

A szél a szemébe csapott, s jobban lehúzta az orrát is a nagy rókaprémbe.