Melissa Moretti

FEHÉR HOLLÓ

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-088-6

MOBI ISBN 978-963-453-089-3

TARTALOM

Minden jó

Vidéken

Küzdelem

Új kezdet?

Teljes erővel

Nagy léptekkel

Indulás

Fenn és lenn

Végső játszma

Két évvel később

Minden jó

Leona kiszállt a kocsijából. Erőteljes mozdulattal csapta be az ajtaját, és már távolodott a járműtől, amikor megnyomta a kulcstartó gombját. A központi zár két gépi sikoltással jelzett vissza: „Nyugodt lehetsz, gazdám, minden ajtó és ablak zárva van”.

Leona olykor elképzelte, hogy a tárgyak is beszélnek, főleg azok, amelyek őt szolgálják. Otthon nemegyszer „visszaszólt” neki a villanykapcsoló, a garázsajtó, az olló, a konyhakés, éppenséggel a hűtő vagy a villanytűzhely is. „Éles vagyok, gazdám!”, vagy „Rendesen hűtök ám, gazdám”, „Máris nyílok, szolgálatodra, gazdám!”

Most ez csak egy villanás volt a fejében, aztán máris elhagyta a vállalati parkolót. A bejáratnál a mágneskártyájával megérintette a fali készüléket, mire az ajtó megnyílt előtte. Tudta, hogy kamerák figyelik. „Mintha legalábbis egy hadiüzemben lennénk”, gondolta, már nem először az utóbbi hónapokban. „Ehhez képest ez csak egy üdítőital-gyár”, tette hozzá magában.

Az épület az irodaház volt. Az üzem mögötte helyezkedett el, hátul pedig a nagy rakodó és a felhalmozó. A hatalmas területű betonpadlóra mindig más gyümölcs került, egyszerre mindig több száztonnányi érkezett és pár napig maradt, míg folyt a feldolgozás. De a színes halmokat csak a ház harmadik emeletéről lehetett látni. Leona ablaka éppen oda nyílt.

A lifteknél mások is várakoztak. Marietta, a marketing-osztály titkárnője éppen a postát vitte felfelé. Ott állt Boltram, a főnök egyik helyettese, aki az utóbbi időkben, mint hírlik, „biztonsági kérdésekkel” foglalkozik a cégnél. Leona tüntetően megnézte a lift melletti falon a cég emblémáját, a stilizált almát, felül a kacson egy szintén stilizált, majdnem, ovális levéllel. Nagy betűk hirdették, hogy ez itt a FRUCTON vállalat főépülete, vagy ahogy sokan mondani szokták: az „agya”.

Marietta vékony volt, szemüveges, alacsony, csinos. Mindig úgy ment a házban bárhová is, hogy a mozdulataival, tekintetével, még a járásával is jelezze a férfiaknak: „Itt vagyok, nyitott vagyok minden kapcsolatra, tessék..!” Talán éppen ezért nem nagyon álltak vele szóba a férfiak. Mivel ez így ment már legalább három éve – Leona azóta dolgozott itt, hát tudta, látta – Marietta olykor lehangolt volt, rosszkedvű. Néhányszor Leona is tanácsolta neki, hogy valahol a vállalaton kívül keressen férfiakat, a magánéletében – de ilyenkor rendre az derült ki, hogy Mariettának nincs magánélete. Minden, ami történik vele naponta, hetente, havonta és évente, az ide kapcsolódik, a vállalathoz. A nő persze a munkába menekült, de egy pillanatra sem szűnt meg hirdetni: „Szabad vagyok, nyitott vagyok..!”

Boltram középkorú férfi volt, örökké komoly – talán még senki sem látta őt nevetni, pedig évtizede dolgozott a cégnél. Kopaszodott, újabban szemüveget volt kénytelen viselni, mindig jól szabott öltönyüket hordott, rekedtes hangját ritkán hallatta, legalábbis a beosztottakkal szemben. Nagyobbrészt kutyába sem vette a FRUCTON alkalmazottait, bár néhányan olykor úgy érezték, hogy a férfi figyeli őket. Boltram most csak egy pillantást vetett a lányokra, valami köszönésfélének számító biccentést is megengedett feléjük. Közben megjött a lift, és akkor futott még oda Lasser, a léüzem vezetője. Egész nap csak jött és ment. Az irodaházból át az üzembe, onnan a felhalmozóba meg a raktárakba, valami papírokat lobogtatva sietett aztán vissza. Olykor Leona látta az ablakából, hogy Lasser hosszú haját a rakodórámpáknál lobogtatja a szél: éppen kamionokat fogadott odakint.

Lasser volt a legfiatalabb a vezetőségben, alig múlt harminc. Akárcsak Marietta, ő sem tudta elképzelni az életét másképpen, mint ennél a vállalatnál. Ha valaki szóbahozta előtte, hogy talán másutt is dolgozhatna, értetlenül pislogott. A sovány, nagyon mozgékony, örökké mozgásban lévő keseszőke hajú férfit nem igazán kedvelték az üzemben.

Lasser most is szinte lihegve ugrott be a liftbe. Boltram neki is biccentett, bár megvárta, míg előbb Lasser köszönti őt. A léüzem vezetője csak ezután fedezte fel a két nőt is:

- Üdv, Marietta, üdv, Leona kisasszony – mormolta el ismét, ahogyan majdnem minden reggel vagy délelőtt, az első aznapi találkozásuk alkalmával. Leona magán érezte a férfi tekintetét. Lasser nem tudja és talán nem is akarja titkolni, hogy tetszik neki Leona. Napjában többször is összefutottak. A vállalati ebédlőben, ahol a marketingesek a főnöki asztal mellett kaptak helyet, vagy ilyenkor az előcsarnokban, a folyosón vagy a liftben. Leona egy pillanatra próbálta magát a férfi szemével látni, bár tudta, ez aligha sikerülhet neki. Mégis nekifutott: „Ugyan mi tetszhet neki rajtam?” A liftben hátul volt egy falitükör, amire általában nem figyeltek az utasok. Leona most odapislantott. Kicsit oldalról látta önmagát, de ez nem volt baj. Látta, hogy a teste domborodik ott, ahol domborodnia kell, viszont nincs pocakja. Az arca mindig is tetszett a férfiaknak, az már kevésbé, hogy nem elég magas. Mégis, a teste arányos, kisportolt. Huszonnégy éves, bár sokszor annyinak sem nézik. A főiskola után idejött dolgozni, ez az első munkahelye. Mindig is érdekelték a gyümölcslevek, mármint az igaziak. Az első hetekben aztán lassan megismerte, hogyan is készülnek ezek az italok, és akkor sok tévhite foszlott szét.

„Szóval nem vagyok magas, de elég csinos ahhoz, hogy a férfiak rajtam felejtsék a tekintetüket” állapította meg, már nem először. Mindenesetre jobb sora volt, mint Mariettának. Ő is csinos, de talán éppen azért, mert feltűnően megközelíthető, könnyű préda, hát nem igazán akarja őt „elejteni” egyetlen vadász sem. Igaz, mostanában az egyik elvált férfi néha odaül az asztalához, együtt ebédelnek, de a vak is láthatja, hogy nincs köztük semmi. „Még nincs”, Marietta legalábbis így reméli.

Mire kiszálltak a liftből, Leona már el is felejtette Lassert, igaz, a saját külsejének további tanulmányozására sem maradt idő és alkalom. A marketingesek a harmadik emeleten dolgoztak – akadt köztük olyan, aki valósággal itt is lakott. Bejöttek reggel, és mivel teljesítményben dolgoznak, hát sokszor késő estig bent voltak. Mellettük volt a fuvarszervezők irodája, no, azok aztán pláne hajtottak a mindennapi betevőért.

Leona meghitt mozdulattal telepedett le az asztalához. Ahogyan máskor is, bekapcsolta a számítógépet, megnézte a postát, közben az ujja már a telefonon volt. Ahhoz, hogy késztermékeket tudjon eladni, szüksége volt egyéb adatokra is. Ezek is folyamatosan jelentek meg a képernyő egyik felén. Minden órában tudta, hogy mire számíthat a mai napon, mennyi az a mennyiség a különféle dobozos és műanyagpalackos italokból, amit felajánlhat megvételre.

Az osztott képernyő baloldalán három rubrika volt: „Gyümölcslevek”, „Üdítőitalok” és „Vízféleségek”. Ez utóbbiból keveset állítottak elő, gyakorlatilag mindig az első két csoportból kellett értékesítenie.

Látta azt is, hogy előreláthatólag mennyi lesz a termelés holnap, holnapután és még azután is. Ezekben a rubrikákban persze csak körülbelüli mennyiségek jelentek meg egy hétre előre. Tovább nem tervezhettek, mert nem lehetett tudni, milyen gyümölcsökből mennyi érik be a száz-százhúsz kilométeres körzetben, ahonnan a gyár felvásárolta az alapanyagokat. Leona volt az a munkatárs a cégnél, akinek nem annyira a mai napon, inkább a következő egy hétben kellett értékesítenie. Azok a nagy áruházláncok, amelyeket állandó szerződés kapcsolt a gyárhoz, mások képernyőin jelentek meg az aktuális rendeléseikkel. Leona dolga az volt, hogy a fennmaradó „fölösleges” mennyiségekre találjon vevőket. Akik maguktól ritkán jelentkeztek, inkább neki kellett őket keresnie. Nagyon ritkán hagyta el az üzemet: csak akkor kellett a helyszínre utaznia, ha valahol valami fennakadás történt. Persze ilyenkor sem ment messzire, hiszen a frissen szedett gyümölcsöket egy autóval másfél óra alatt elérhető körben termelték. Távolabbról ideszállítani már nem éri meg a FRUCTON-nak. Viszont arrafelé van nyilván egy vagy két másik hasonló gyár, azt a termést meg ők dolgozzák fel. Ezzel együtt a FRUCTON-nak országos szinten csupán egyetlen nagy konkurense van, a POMME D’OR. Nevéhez híven az „aranyalma” eleinte csak almalével indult, de aztán fokozatosan eluralta a piacot, és a FRUCTON most már csak a POMME D’OR nyomában liheg, örök másodikként.

Mindez azonban nem izgatta Leonát, különösen ma. Nem mintha valami különleges nap lett volna. Egyszerűen jókedvűen ébredt, ami gyakran megesett vele mostanában. Feszült benne az életkedv, örült, hogy itt van ezen a világon. Ráadásul indulás előtt még egy jót beszélgettek Paulával, aki szintén nem volt ma rosszkedvű. Pedig ha az, hát nem lehet csodálkozni.

Észre sem vette, hogy bemelegedett a munkába. A kis szobában megült a levegő, de hamarosan indult a légkondi. Számítógép vezérli, érzékelői révén azt is figyeli, hogy az épület melyik oldalát süti éppen a nap, ott jobban hűt. Éppen ez következett be fél tíz körül. Szerencsére jöttek rendelések, és volt két új bolt, amely érdeklődött, hogyan lehetne, és főleg mennyiért kapni a nektárokból. A szállítási ügyekben Leona nem tudott nekik segíteni, azt intézzék el a másik részlegnél, megadta a telefonszámukat és azt, hogyan léphetnek velük kapcsolatba elektronikusan is.

Így ment a munka majdnem délig. Tizenkettő előtt pár perccel felbukkant Marietta. Csak a fejét dugta be az ajtón.

- Jössz ebédelni?

Leona a képernyőre intett:

- Még van itt egy érdeklődő, annak magyarázom, mi is a különbség a gyümölcslé és az üdítő között. Menj csak előre, és foglalj nekem egy helyet.

Az ebédlő kicsi volt, az irodából ezért egyszerre csak húszan mehettek enni. Leona nem sokat késhetett, az ő ebédideje 12.00 és 12.20 között volt. Persze aki elkésett, az is kapott ebédet, legfeljebb a tányérja mellé egy-egy megrovó pillantást valamelyik főnöktől. Mert azok persze szintén szétosztották a maguk ebédidejét a dolgozók ideje között, így minden turnusra jutott egy-két főnök. Az irodások sohasem érezhették magukat felügyelet nélkül, lám, nem csupán a munkában, de még evés közben sem.

Amikor teli tálcájával leült Marietta mellé – az asztalnál nem ült más – a titkárnő odasúgta:

- Azt beszélik, racizás lesz.

- Micsoda? – Leona nem ismerte a szót. Marietta a beavatottak komoly arcával, és kissé vészjóslóan magyarázta, továbbra is suttogva:

- Racionalizálás, így mondják. Azaz ésszerűsítenek, vagyis csökkentik a létszámot. Arról is fecsegnek, hogy a legtöbb embert az irodaiak közül bocsátják el. No, és az ipari kémkedésről hallottál?

- Miről? – Leona ezt már tényleg nem akarta elhinni – Nem vagytok ti túl paranoiásak?

- Mi? Vagyis a vállalat irányítói? – ismeretlen okból Marietta is azok közé sorolta magát, akik a FRUCTON-t irányítják. Pedig csak a vezetőség alatt két szinttel helyezkedett el a rangsorban. De mert sok adat átment a kezén, és sokan fordultak hozzá különféle feladatokkal, évről évre mind fontosabbnak érezte magát. Vagy csak ezzel kárpótolta magát lelkileg - gondolhatta éppenséggel bárki, ha vette magának a fáradtságot és Mariettára terelte a gondolatait – a magánéleti kudarcokért? Mivel a cégnél senkiben sem bízott, csak Leonának öntötte ki olykor a szívét, hát most sem tett másképpen:

- Tudod, összegyűlnek az információk, meg a gyanús jelek. A múlthéten egyszer nyitva maradt az ajtó a főnöki tanácskozóteremben…

- Nem te vittél be valamit, aztán amikor kijöttél, nem csuktad vissza teljesen? – Leona ismerte Mariettát. De ezt mosolyogva mondta, hiszen nem tulajdonított neki nagyobb jelentőséget. Fontoskodásnak tartotta a titkárnő suttogva előadott „helyzetjelentéseit”. Nincs itt semmi baj, dolgozik a gyár és dolgoznak ők is, az irodákban! Hitt ebben.

A titkárnő azonban komoly maradt:

- Szóval hallottam pár mondatot. Azt mondta Boltram, hogy a POMME D’OR megvásárolt néhány embert a mi vezérkarunkban, azért alaposan utánajárnak mindenkinek, aki bármilyen vállalati titok birtokában van. Azt már én kombináltam hozzá, hogy ha a kémeket leleplezik és kirúgják, akkor ezt összekapcsolják a racionalizálással, azaz a létszámcsökkentéssel. Így nem fogjuk tudni, hogy a kirúgottak között ki az, akit kémkedésen kaptak, és ki az, akitől csak azért szabadulnak meg, mert fölösleges. És mert takarékoskodni kell a bérekkel, hiszen a POMME nagyon nyomul. Ki akar minket szorítani néhány jól bevezetett piacunkról.

Marietta most úgy érezte, máris többet mondott el, mint amennyit kellett volna. Bár sejtette, hogy néhány ilyen dolgot ezért Leona is tud. Aki nap mint nap látja a képernyőn, hogy mennyit termel az üzem, és azt hová szállítják, kénytelen felfigyelni arra, ha egyszer heteken vagy akár hónapokon át csökkentik a termelést, mert a nagy vetélytárs elvett tőlük néhány régi fogyasztót. Az egyik nagyobb áruházlánc addig egyformán rendelt mindkét nagy gyár termékeiből, de újabban rendszeresen csökkenti a rendelésit a FRUCTON-nál. Közben azt beszélik, növeli a rendeléseit a konkurens cégtől. Vajon miért? Mi történhetett ott? Lasser egyszer azt mondta, nyilvánvaló, hogy a POMME lefizetett valakit az áruházlánc beszerzési osztályán, a legjobb, ha éppen a főnököt, így torzulnak el az addigi megrendelés-arányok a két vetélkedő gyár termékei között. De ezt persze senki sem tudta volna bizonyítani. Viszont a FRUCTON tulajdonosai, úgy hírlik, a hajukat tépik, és magándetektívet fogadtak, hogy járjon utána a dolognak. Ez utóbbi hírt csak Marietta suttogta el Leonának, ugyanígy ebédnél, amikor biztosak lehettek benne, hogy senki sem hallja őket.

De Leona azt is csak olyan Marietta-féle pletykának hitte, nem törődött vele.

Délután a többiekkel együtt hagyta el a gyárat és sietett hazafelé. Még beugrott egy áruházba, hogy Paulának vegyen a kedvenc ételeiből. Nem tudni, miért, de a lány imádja azokat a félkész, behűtött ételeket, amiket Leona kerül, ha csak teheti.

Ráadásul nem szenvedheti a FRUCTON gyümölcsleveit, inkább azokat issza, amiket a POMME gyárt. Leona néha jót nevet azon, hogy a konkurens gyár termékeit viszi haza, amit ő maga meg nem inna. Pedig Paula szerint finomak.

Az áruház parkolójába tolta a bevásárlókocsit, és elkezdte átpakolni az árut az autója csomagtartójába. Hirtelen egy férfi állt meg mellette. Amikor Leona ránézett, elmosolyodott és azt mondta:

- Jó napot. Olyan ismerős nekem!

Leona nem veszítette el a humorérzékét, azonnal válaszolt:

- Jó napot! Ezt az ismerkedési trükköt talán háromezer évvel ezelőtt vetették be először. Ki kéne már találni valami újat!

A férfi elnevette magát. Nem lehetett még harminc, magas volt, és rokonszenves arcú. Nem vette zokon, amit hallott, éppen ellenkezőleg. Kinyújtotta a mutatóujját, akár egy pisztolyt fogta Leonára, közben a homlokát ráncolta, mint aki erősen emlékezik, és végül kimondta:

- FRUCTON üdítőgyár, két hónappal ezelőtt. Az egyik közeli gyümölcstermelő régióból egy kis küldöttséggel jöttem megnézni az üzemet. A FRUCTON puhatolózott arra mifelénk és szeretett volkna rávenni minket arra, hogy termelői szerződéseket kössünk a gyárral. Kedvcsinálónak körbevezettek minket a léüzemben. A menedzserek közül maga találkozott velünk..

Leona nem emlékezett rá. De amit mondott, az eléggé valószínűnek hangzott. Hiszen tudta a gyár nevét, és bizony Leona olykor főnöki utasításra maga is el-elkísért egy-egy látogatói csoportot. Szóval akkor mégsem halandzsázott a férfi? Kénytelen volt elismerni, hogy az idegen nyerte ezt a kis ütközetet:

- Igaz. Visszavonom, amit mondtam az előbb a háromezer éves trükkről.

Most egy kis csönd lett. A férfi nem tudta, mit tegyen. Ez persze csak egyetlen másodperc volt, de Leonának elég ahhoz, hogy kinyissa a kocsija ajtaját. A férfi csak akkor szólalt meg:

- Meginna velem egy kávét?

Az ajánlat nagyon váratlanul jött. Leona agyán átszáguldott minden érv. Hiszen csak fél perce beszélnek, és máris azt hiszi, elmegy vele kávézni? Hát ki ez, vagy inkább: kinek képzeli magát? És bár volt a férfiban valami, ami vonzotta, de ezt azonnal legyőzte sértett hiúsága. Hát minek nézi őt ez az ismeretlen? Azt hiszi, elég egyet inteni, nagy kegyesen, leereszkedve tenni egy ajánlatot, és a nő máris rohan kezét-lábát törve óriási igyekezetében..? Mert Őfelsége a FÉRFI méltóztatott őt észrevenni?

Mindez ott lehetett az arcán, de születésétől jól nevelt és udvarias nő volt. Ellenérzéseit most eltitkolta, és nagyon civilizáltan csak annyit mondott:

- Ahhoz, hogy elmenjek valakivel kávézni, ennél azért valamivel hosszabb ismeretség kell, kedves uram.

Beült, indított, hátra figyelt, hogy van-e helye kitolatni. Amikor sikerült, és a kijárat felé irányította a kocsit, már sehol sem látta a férfit. „Szégyenében elbujdosott!”, gondolta apró, diadalmas mosollyal. De valahogy nem bánkódott miatta.

Paula ma jó kedvében volt.

Ez nagy újságnak számított, hiszen a balesete óta, ami miatt örökre kerekes székbe kényszerült, ritkán volt felhőtlen a kedve. Szerencsére nem deréktól lefelé sérültek az idegei, csak a két lába lett használhatatlan. A járás már elérhetetlen lett számára. Ágyból székbe, székből vécékagylóra, vissza a székbe, aztán este székből ágyba – és ez folytatódott. Napközben járt ide egy asszony, a közelben lakott, és pár órára benézett, rendbe tette a lakást, hozott ebédet Paulának egy közeli étteremből, aztán ezzel véget is ért a szerepe. Paula ellátta magát, bár nem tudott kádban fürdeni, nehéz volt ahhoz, hogy Leona emelje be és ki. Úgy oldották meg, hogy egy műanyag széket állítottak a zuhanyozóba, Leona segített a húgának levetkőzni, aki ügyesen átült a kerekes székből a zuhanyozó székbe, majd a folyamat fordítva is lejátszódott egy törölközés után.

Paula ritkán emlegette a balesetet. Minek beszélni arról, ami úgyis jelen van? Már nem szabadulhatott az emlékétől, de beszélni nem akart róla. Az ébredéstől az elalvásig minden pillanat eszébe juttatta.

Ritka élvezetet jelentettek a séták, amikor elhagyta a lakást, és vagy egyedül, vagy Leona társaságában behajtott a liftbe – mindig háttal, hogy ne kelljen a szűk helyen forognia a székkel – aztán ki a közeli parkba.

- Szia! Jól vagy? – ez volt Leona kérdése minden áldott nap, amikor hazaért. Paula erre csak bólogatott, vagy hümmögött, vagy semmit sem szólt. De ma ezt felelte:

- Remekül vagyok, képzeld!

Ebből Leona már tudta, hogy történt valami. Együtt éltek ebben a lakásban, ami a szüleiktől maradt rájuk, és nem nagyon voltak – nem is lehettek – titkaik egymás előtt. Különösen nem Paulának, akinek életét behatárolták ezek a falak. Vagy nem? Olykor a házban vagy azon kívül is történhetett valami?

- Képzeld, ma a parkban leszólított egy férfi!

- Ez valóban nagy esemény – mosolygott Leona. De nem akart csúfolódni, és nem is tekintette Paulát gyereknek. Nem olyan naiv ő, aki apró gesztusokat felnagyít és álomvilágban él. Nem, ahhoz túlságosan is komor a helyzete és az élete. Leona az efféle jeleket nem vette félvállról. Amikor az imént elhangzott, hogy egy ismeretlen férfi tűnt fel Paula közelében, már megszólalt benne egy riadócsengő: féltette a húgát. Bármikor történhet vele valami, ami negatív, akkor aztán napokig rossz a kedve, maga alatt van. Olyanokkal is megismerkedhet, akik nincsenek rá jó hatással – Leona ettől félt a legjobban. Bujkált benne a kisördög, szeme rávillant Paulára:

- És mit kérdezett? Hogy hány óra van, vagy hogy merre van a tizenegyes busz végállomása?

Paula értette, hogy a nővére tréfálkozik, de érezte a féltést, amiért valahol a lelke mélyén hálás volt. No és jólesett neki az érdeklődés is. Hát ő is mosolygott. Leona elnézte néha – mint most is – egy-egy percre ráfeledkezve a lányra. Két évvel volt nála fiatalabb, vagyis most huszonkettő – azért is érezhette sorscsapásnak azt a balesetet. Egy nagyobb társasággal mentek valahová, persze szombat éjszaka volt, a diszkóbalesetek jellegzetes ideje. Mint utólag kiderült, a többiek mind ittak már, sőt, a fiú, aki vezetett, valamilyen kábítószer hatása alatt állt. De ezt már csak a boncolás derítette ki. Paulának, ha lehet ezt így mondani, szerencséje volt, mert három utastársa meghalt, amikor a kocsijuk átszakítva a korlátot egy meredek domboldalra esett, majd párszor még átfordult – szerencsére nem lobbant lángra…

Paula vékony volt, a teste kislányos. Az arcára férfiak és nők is azt szokták mondani: „helyes”. Kedves vonások, kölykös pillantás, a haját a baleset óta mindig rövidre vágatta, és büszke volt arra, hogy maga jár el a fodrászához, nem az jön hozzá a lakására. Egyáltalán, Paula az utóbbi időkben igyekszik mind több dolgot önállóan végezni, ezzel elsősorban saját maga előtt bizonyítani, hogy nem annyira nyomorék ő, mint amilyennek látszik!

Paula sok tekintetben hasonlított a nővérére. Az ő haja is szőkésbarna, a szeme neki is kék, és ő sem magas. De nem volt annyira telt, mint Leona. Az anyjuk volt ilyen, tőle örökölték a testmagasságot, a hajuk és szemük színét. Csak Leona vált el ettől a vonaltól, mert benne volt az apjából is, akit soványnak senki sem nevezhetett.

- A pasas egészen helyes, huszonvalahány éves, tán százhetven centi lehet, szőkés, a szeme barna – sorolta a lány. Leona mosolygott: nicsak, milyen alaposan megnézte! Igaz persze, nem minden nap szólítják meg Paulát férfiak. Hiszen kerekes széken közlekedik, a legtöbb ember vagy egyenesen irtózik a mozgássérültektől, vagy csak tanácstalan, nem tudja, hogyan segítsen rajtuk, ha esetleg rászorulnak. De gyakori reakció az is, hogy elfordítják a fejüket, nem is akarják látni. Mintha azzal, hogy kitörlik őt a látómezejükből, a probléma megszűnne létezni.

- És mit akart?

- Ismerkedni – vágta rá a húga olyan természetesen, hogy egy pillanat alatt Leona is elhitte. – Elkezdte valami szokásos marhasággal, hogy „szép az idő, ugye?”, és ebben a stílusban még jött tőle pár mondat, én meg azt feleltem, hogy nekem akkor süt ki a nap, amikor valaki egyáltalán észreveszi, hogy létezem. No, azt láttad volna! Rögtön lelkesedni kezdett, bár nem hiszem, hogy ne lenne kivel beszélgetnie, vagy hogy unalmában állt volna velem szóba. Leültünk egy padra, mármint ő a padra, én meg ugye, így, ahogyan vagyok, és elkezdtünk beszélgetni arról, kinek mi a pozitív, kinek meg kevésbé, és hogy az emberek milyen különféle szempontok szerint nézik és látják a saját meg a mások életét.

- Filozófus?

- Majdnem. Bár ezt nem mondta, de valami bölcsész-féle, akit saját bevallása szerint nagyon foglalkoztat az élet sokrétűsége… így mondta.

- Nem valami véleménykutató volt?

- Az is lehet, de ezt nem mondta. Különben is a véleménykutatóknak van egy, vagy néhány célzott kérdésük, azt felteszik és már húznak is tovább, mert naponta fix mennyiségű kérdést kell feltenniük ennyi és ennyi személynek, nincs idejük egy órát filozofálgatni az élet minőségéről.

Leona számára nem derült ki, hogy Paula honnan ismeri ilyen jól a véleménykutatók szokásait. Lehet, olykor találkozik ilyenekkel, csak még sohasem mondta? Átfutott a fején, hogy Paula, bármennyire is rá van utalva a nővérére, azért talán neki sem mond el mindent.

- Egy óra hosszat beszélgettetek?

- Igen. A végén bemutatkozott, Michel Orona a neve, de nem mondta meg, mivel foglalkozik, és hol. Viszont a szavaiból kiderült, hogy itt lakik a városban, egyedül él, és szeret beszélgetni az emberekkel.

- Ha most azt is mondod, hogy hazakísért…

- Majdnem. A kapunál búcsúztunk el. Nem is titkolta, hogy érdeklem. Tudja már a nevemet és azt, melyik házban lakom. Azt mondta, egyszer eljön, és akkor többet beszélhetünk.

- Ha most azt is mondod, hogy megadtad neki a telefonszámodat is…

- Megadtam neki a telefonszámomat is – Paula csúfondárosan nevetett. Leona mégis örült, mert régen látta már a húgát ilyen jókedvűnek. Pajkosan megfenyegette az ujjával:

- Ha ebből nagy udvarlás, netán szerelem lesz…

- És a végén házasság? – incselkedett Paula – Akkor te sem járnál rosszul! Elköltöznék kedves férjemuram lakásába, és nem kéne tovább vesződnöd velem.

A hangulat hirtelen megváltozott, kicsit szomorkás lett. Túl voltak már azon, hogy egymás előtt játszanak, vagy hazudjanak. Gyermekkorukban sem voltak titkaik egymás előtt. Leona megsimogatta a húga arcát, és komoly arccal azt mondta:

- Nem vesződség…

Paula egy mosollyal nyugtázta, és visszatért a témához:

- Még túl korai lenne bármit is mondani. Adjunk kifutási időt a… a dolognak. Lehet, hogy a fiú soha többé nem bukkan fel, akkor pedig nincs miről beszélni.

Leona örült, hogy ez a mondat nem az ő száját hagyta el. Egy jó tanácsot adhatott:

- A helyedben leülnék a laptopommal és beütném a keresőbe azt a bizonyos nevet…

Paula máris indult. A kerekes szék megperdült:

- Ez jó ötlet. Lehet, hogy megnézhetem majd ama remek férfiút kedves felesége és számos gyermekkorú sarja társaságában?

Marietta két hírt hozott, amikor bedugta – ebben a hónapban aranysárga-szőke – fejét az ajtó résén:

- Most már biztos, hogy lesznek elbocsátások… Ne kérdezd, honnan tudom.

- Megint hallgatóztál?

- Maradjunk annyiban, hogy nem túl legálisan, akusztikus úton-módon szereztem néhány olyan információt, amit a főnökség igyekszik elhallgatni a leginkább érintettek előtt – fogalmazott szabatosan. Hamiskás mosolyát meghazudtolta komoly tekintete. Leona kezdte sejteni, hogy a „racizás”, ha valóban lesz, már jó ideje mérgezi Marietta kedvét.

- Különben meg azt is hallottam, hogy holnaptól pár napig vidékre küldenek téged, és két másik marketingest, aranyom! – és a napként világító szőke fej most eltűnt a résből. Leona arra gondolt: Marietta volt már halványvörös, lilásvörös, szinte narancssárga, volt koromfekete, és ki tudja, milyen még..? Talán a színek és hajfestékek egész létező palettáját elhasználta már.

És a titkárnőnek igaza lett. Délután a főnöke hivatta Leonát:

- Jó napot, főnök.

- Jó napot, Leona kedves. Ahogyan két hónappal ezelőtt, úgy most is kéne tennie egy kört valamelyik gyümölcstermő vidéken. A feladata az lesz, hogy beszéljen a termelőkkel.

- Jelenleg vannak még eladatlan készleteink.

- Tudom, de mi most már a jövő szezonra készülünk. Ha össze tud hozni szerződéseket jövő nyári szállításra, különösen körte, alma, paradicsom és barack viszonylatában, az jól jönne a cégnek.

- Sárgabarack?

- Őszi. De igazából a szilva elől sem zárkózunk el, ha lédús fajta. De ezt maga is tudja.

Leona nem lepődött meg. Ilyesmi tényleg elő szokott fordulni. A FRUCTON vezetősége szerette, ha az irodai dolgozók nemcsak messziről, vagy már dobozban látnak gyümölcslét, nektárt. És ha sikerül pár szerződést kötnie a cég nevében – ilyenkor kapnak megbízólevelet is – akkor azért még jutalék is jár. És Leona valahol annak is örült, hogy legalább pár napig nem kell bejönnie ebbe a házba minden reggel. Néha nagyon elege volt már az irodai munkából. Amikor kitanulta a szakmát, nem így képzelte el. „Lehet, hogy rosszul választottam iskolát, vagy később választottam nem megfelelően, amikor a FRUCTON-hoz jöttem?”

Marietta nem jött le ebédelni. Ám amikor Leona visszatért a munkahelyére, Marietta szőke feje a titkárságon világított. Éppen telefonon beszélt valakivel, talán a vezetőség egyik tagját keresték? A marketingesek titkárnője a jelek szerint több helyen is dolgozik, ha kell. Amikor letette a telefont, Marietta már mosolygott:

- Az itteni titkárnő ma nem jött be, én meg jeleztem, hogy szívesen átjövök pár órára…

Leona nem mondta ki, de sejtette, hogy Marietta ezeket a „vendégszerepléseket” információgyűjtésre is kihasználja. A nő tudta, hogy Leona is erre gondol, de csak annyit mondott, azt is halkan:

- Ki ne mondd, amit gondolsz, itt a falnak is füle van. Vagy maga a fal egy nagy fül. Mikor indulsz?

- Holnap reggel.

- Melyik környék?

- Rutengar, Selwyn, Taipur, Ubach.

- Az jó – nyugodott meg Marietta. – A térképen meglátod, hogy ezek mind egyfelé vannak, nem kell össze-vissza kocsikáznod. Ráadásul tényleg vannak arra jó kis farmok, de nagyobb gazdaságok is. Hallottam, akad pár nyolc-tíz hektáros is. Azokkal is szerződhetsz, bár más feltételekkel… De hiszen tudod.

Leona tudta. Intett a lánynak, és már előre örült, hogy ezen a héten már nem kell ide bejönnie.

Hazafelé tartva volt egy olyan érzése, hogy egy fekete autó követi. Többször is felbukkant a visszapillantó tükrökben, hol oldalt, hol belül középen. Aki a fekete kocsit vezette, mindig gondoskodott arról, hogy legalább két másik kocsi legyen közöttük. Leonának eszébe jutottak a krimifilmek jelenetei, és elhatározásra jutott: meggyőződik róla, tényleg követik-e. Hát szokásos útvonalától egy merész döntéssel eltért és bekanyarodott egy kis utcába, aztán az utca végén jobbra, majd nemsokára vissza az eredeti irányba. A fekete autó egyszer csak nem bukkant fel többé mögötte. Kétségek között hányódott: lehet, hogy nem is történt semmi? Az illető véletlenül ment éppen arra, amerre ő? A másik lehetőség az volt, hogy átlátta Leona „húzásait”, már értette, hogy a követett kocsi vezetője észrevette őt, azért cselezik – így tehát felhagyott a követéssel. „Remélem, sohasem derül ki, mi is történt”, legyintett rá.

Otthon is érte egy meglepetés. Paulának vendége volt. Nem lehetett kétség, hogy az a parkban megismert fiatalember állított be. Bizonyára előbb felszólt telefonon – remélte Leona.

A férfi kellemes megjelenésével egy kicsit megnyugtatta Leonát is. Nem volt túl magas, szépen beszélt, kifogástalanul öltözött, és a mozgásán is látszott, hogy nem érzi magát feszélyezve egy ilyen jó öltönyben sem, ami rajta volt. Neki ez mindennapos viselet lehetett. Kerekarcú, szőkés, érdeklődő tekintetű fiatalember volt. Barna szeme leplezetlen kíváncsisággal mérte fel Leonát:

- Jó napot, kedves Leona. Szólíthatom így? Paula már voltaképpen bemutatta önt nekem, leírta szavakkal… Örülök.

- Én is örülök, Orona úr – csak azzal, hogy megemlítette a nevét, jelezte a férfinak: a húga beszélt a találkozásukról, tehát valamicskét azért ő is tudott már róla. Látta a férfi szemén, hogy értette a jelzést. Paula persze feszülten figyelte őket. Leona sejtette, mitől tart: hogy Leona és Michel között esetleg valami rokonszenv alakul ki. Bár fiatalabb korukban sohasem történt meg, hogy az egyik testvér elszerette a másiknak kedves férfiembert, azért ezt sem lehetett kizárni. De Paula számára talán még nagyobb bajt jelentett volna, ha fordítva történik a dolog, és a két ember - a nővére és az udvarlója – ellenszenvesek lesznek egymásnak. Hiszen ha őt választásra kényszerítik, hogyan döntsön? A nővére helyett a férfit válassza? Vagy lemondjon a férfiról Leona kedvéért? De Paula bízhatott a nővérében. Egyszer már beszéltek erről, és Leona világosan megmondta: „Akit választasz, azt én is elfogadom. Ha majd odáig jutnak a dolgok…” De hát itt még erről szó sem volt, a „dolgok” még sehová sem jutottak, minden jel erre mutatott.

Hármasban ültek, beszélgettek. Leona készített teát, aztán magára hagyta őket. Kiment az erkélyre, és becsukta az ajtót. A nagyváros zaja ugyan zavarta egy kicsit, de úgy vélte, ennyit elviselhet azért, hogy Paula egyedül maradhasson a vendégével. Mióta kerekes székben ül, ide még nem jött fel egyetlen férfi sem, tudta jól. Ez tehát szinte kivételes alkalom, majdhogynem egyfajta ünnep!

Már alkonyodott, amikor Paula kopogott az erkélyajtó üvegén. Leona bement. Orona búcsúzott tőlük és elment. Alig csukódott be a férfi után az ajtó, a lányok egymásra nevettek. Leona együtt örült a húgával, mert hiszen...

- Azt mondta, jön máskor is! – lelkendezett Paula. Leona kiment az erkélyre, és még látta a férfit, amint beült egy szerény autóba. Egy csöppet sem volt hivalkodó a világoskék jármű, amely elvitte onnan Michel Orona urat.

Paula csapongva mesélte, mi mindenről beszélgettek. Csak érzelmekről nem, de hát hogyan is lehetne szó érzelmekről, ha életükben másodszor váltottak szót? Leona szórakozottan hallgatta a húgát, aki érthetően lelkes volt. Leona viszont már másnapra pakolta be a holmiját. Fehérnemű négy napra, plusz egy napi tartalék, mert sohasem lehet tudni, mi történhet. Paula végre észrevette, mit csinál, és ezt is megbeszélték. Paulát máskor is magára hagyta ugyanilyen okokból. Nem először ment vidékre a cégétől. Paula töprengve nézett maga elé:

- És ha valamelyik nap megint telefonál ez a Michel, és fel akar jönni?

- Felengeded, ahogyan ma is megtetted – Leona szándékosan adta a flegmát – Mitől félsz? Hogy megerőszakol?

- No, azt talán nem tenné meg… illetve biztos vagyok benne.

Leona arra gondolt: apró bajaik ellenére minden jól van. Kivéve persze azt, hogy Paula nem fog többé járni. De ha végiggondolta a dolgokat, most már annak is tudott örülni, hogy Paula nem marad egészen magára a következő napokban. Lehet, hogy ez a Michel egészen jó barátja lesz?