Fordította

GOITEIN VERONIKA

© Sylvia Day

Hungarian translation © Goitein Veronika

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2017

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5692-33-8

Sylvia Day a Sunday Times bestsellerírója, több mint egy tucat regényt írt, számos műfajban: kortárs regényeket, fantasyt, történelmi és futurisztikus regényeket, sci-fit, romantikus történeteket, paranormális románcokat és urban fantasyt, mindezt három írói álnéven. Két gyermek anyja, és korábban az USA katonai hírszerzésénél dolgozott mint orosz nyelvész.

Látogasson el a www.sylviaday.com oldalra, hogy jobban megismerje az írónőt.

VÉLEMÉNYEK SYLVIA DAY MŰVEIRŐL:

„A legszexisebb és legforróbb a műfajban.”

Woman

„Tele van érzelmi feszültséggel, perzselő
szerelmi jelenetekkel és lebilincselő eseményekkel.”

Dear Author

„Minden eddig megjelent regénynél
sokkal sötétebb és forróbb.”

Reveal

Könyvemet hálásan ajánlom a Szerkesztők Istennőjének, Kate Duffynak. Rengeteg dolog miatt csodálom őt. A nagy dolgok miatt, mint például hogy ő volt az első szerkesztő, aki megvette az alkotásomat, meg a kisebb dolgok miatt (amik ugyanolyan fontosak), például hogy nem fukarkodik a dicsérettel.

Kate,

igazán szerencsés vagyok, hogy neked írhatok.

Közös munkánk iránti lelkesedésed igazi ajándék. Mindennap hálát érzek, amiért már karrierem kezdetén megismertelek. Sokat tanultam tőled, sok lehetőséget adtál nekem a növekedésre. Megengeded, hogy a szívemből fakadó történeteket írjam meg, és megmutattad, milyen csodálatos lehet a szerkesztő és az író kapcsolata.

Köszönöm!
Sylvia

Előszó

London, 1815

– Komolyan el akarod csábítani a legjobb barátod szeretőjét?

Gerard Faulkner, Grayson hatodik márkija nem vette le a szemét az illető hölgyről, miközben elmosolyodott. Akik ismerték, azok látták már ezt az arckifejezést, és tudták, mit jelent.

– Igen, egészen komolyan.

– Rettenetes – dörmögte Bartley. – Ez még tőled is méltatlan, Gray. Nem elég, hogy Sinclairt veled csalja a felesége? Jól tudod, mit érez Markham Pel iránt. Egészen bele van bolondulva.

Gray szakértő szemmel végigmérte Lady Pelhamet. Kétség sem férhetett hozzá, hogy megfelelne a szándékainak. Gyönyörű és botrányos hírű. Grayson ennél jobbat nem is választhatna feleségnek, hogy anyját felbosszantsa. Lady Pelham, vagy becenevén Pel középmagas, kívánatosan nőies idomokkal megáldott nő volt, aki megtestesítette a férfiak vágyait. A néhai Pelham gróf gesztenyebarna hajú özvegyéből valami vakmerő, ellenállhatatlan érzékiség áradt, legalábbis a szóbeszéd szerint. Régi szeretője, Lord Pearson igen megszenvedte, amikor Lady Pelham szakított vele.

Gerard meg is értette, miért gyászolná egy férfi, ha elvesztené egy ilyen asszony érdeklődését. A hatalmas csillárok fényében Isabel Pelham úgy ragyogott, akár egy ékkő: drága, de minden pénzt megér. A teremben vágyódó férfipillantások követték, és reménykedtek, hogy egy nap az özvegy rájuk tekint mogyoróbarna szemével, és talán szeretőjének fogadja őket. Gerard szánalmasnak találta ezt az ácsingózást. Az asszony igen válogatós volt, és aktuális szeretőjéhez mindig éveken át ragaszkodott. Markhamet már közel két éve, hogy magához láncolta, és nem úgy tűnt, mintha kezdett volna ráunni.

De azért a házasság meg sem fordult a fejében.

A vikomt néhány alkalommal már megkérte a kezét, de Isabel mindannyiszor kikosarazta, arra hivatkozva, hogy nem kíván másodszor is férjhez menni. De Gray egy pillanatig sem kételkedett benne, hogy ő rá tudja venni, hogy gondolja meg magát.

– Nyugalom, Bartley – mormolta. – Hidd el, nem lesz gond.

– Senkinek esze ágában sincs hinni neked.

– Pedig elhiheted, hogy adok neked ötszáz fontot, ha elcsalogatod Markhamet Pel mellől a kártyaasztalhoz.

– Nos, akkor állok rendelkezésedre. – Bartley kihúzta magát, és megigazította a mellényét, de így sem sikerült elrejtenie egyre terebélyesedő pocakját.

Gerard vigyorogva meghajolt kapzsi barátja felé, aki már el is indult jobbra, míg Grayson balra ment. Lassan körbevonult a bálterem szélén, a terve kulcsfigurája irányába. Minduntalan feltartották a nemes hölgyek és elsőbálozó leányaik. A legtöbb fiatal nemes, akiket ugyanígy üldöznek a házasulandó leányok, mérgesen fintorgott volna, de Gerard híres volt bűbájos természetéről és csibészségéről egyaránt. Szemérmetlenül flörtölt, mindenkinek kezet csókolt, és minden egyes hölgy meg volt győződve róla, hogy hamarosan meg is kéri a kezét.

Néha Markhamre pillantott, és amikor látta, hogy Bartley elcsalogatja, gyors léptekkel átszelte a termet, hogy megcsókolja Pel kesztyűs kacsóját, mielőtt még körbevehetnék őt a csodálói.

Amikor felnézett, nevető szemeket látott. – Nocsak, Lord Grayson. Igazán bóknak veszem az elszántságát.

– Drága Isabel, a szépsége úgy vonzott, mint a pillangót a gyertyaláng. – Belekarolt a szép özvegybe, és körbevezette a táncparkett körül.

– Gondolom, szívesen elbújna a becsvágyó anyósjelöltek elől, ugye? – kérdezte Isabel rekedtes hangján. – Attól tartok, maga akkor sem lesz számukra kevésbé vonzó, ha mellettem látják. Hiszen olyan sármos! Ezek a szegény kisleányok majd belehalnak.

Gerard elégedetten felsóhajtott, és ahogy mély levegőt vett, érezte Isabel egzotikus virágillatát. Tudta, hogy remekül megértik majd egymást. Jól ismerte azóta, amióta Markham a szeretője volt, és igen megkedvelte.

– Úgy bizony. Egyikükkel sem elégednék meg.

Pel megvonta csupasz vállát. Hófehér bőrét gyönyörűen kiemelte a sötétkék ruha és a zafír nyakék. – Maga még fiatal, Grayson. Ha majd annyi idős lesz, mint én, talán eljut oda, hogy nem kínozza folyton az aráját a vágyaival.

– Vagy elvehetek egy érett nőt, és akkor meg sem kell változtatnom a szokásaimat.

Isabel felvonta tökéletes ívű szemöldökét. – Ez a beszélgetés egy bizonyos irányba vezet, nemde, mylord?

– Magát akarom, Pel – mondta halkan Grayson. – Nagyon akarom! De nem csupán viszonyt akarok folytatni önnel. A házasság igazán a megfelelő módja lenne.

Az asszony lágyan, kacéran felnevetett. – Ó, Gray. Imádom a humorát, ezt maga is tudja. Nem sok férfi van, aki ennyire szemérmetlenül szégyentelen.

– És sajnos nem sok hölgy van, aki oly nyíltan érzéki, mint ön, drága Isabel. Attól tartok, magácska igazán egyedi, ezért pótolhatatlan számomra.

Isabel a szeme sarkából a férfira pillantott. – Úgy tudtam, ön tartja ki azt a csinos színésznőcskét, aki mindig elfelejti a szerepét.

Gerard elmosolyodott. – Igen, így igaz. Ahogy mondja. – Anne pocsék színésznő volt, de más, sokkal világibb dolgokban igazi tehetség.

– Legyen őszinte, Gray. Tudja, hogy túl fiatal hozzám. Huszonhat éves vagyok, nem titkolom. Maga pedig… – összehúzott szemmel végigmérte a férfit. – Nos, valóban imádnivaló, de…

– Huszonkét éves vagyok, Pel, és higgye el, kiválóan összeillenénk. De félreért. Nekem van szeretőm. Pontosabban kettő is, önnek pedig ott van Markham…

– Igen, és a viszonyomat nem zártam le vele.

– Tartsa meg. Nem kifogásolom.

– Megkönnyebbültem, hogy nem nehezményezi – mondta Lady Pelham szárazon, aztán újra felnevetett. Gray mindig is szerette hallani a nevetését. – Maga aztán tényleg bolond!

– Bolondulok magáért, Pel. Kezdettől fogva.

– De nem kíván hálni velem.

Grayson tüzes pillantással végigmérte, külön megcsodálva ruhája dekoltázsában az érett, gömbölyű kebleket. – Egy szóval sem mondtam ilyet. Maga gyönyörű, én pedig szenvedélyes ember vagyok. De ha már összetartozunk, akkor nem lényegi kérdés, hogy mikor bújunk ágyba egymással, nemde? Egy élet áll előttünk, hogy rászánjuk magunkat, ha úgy látjuk, hogy kölcsönös élvezetet okozna.

– Csak nem ivott túl sokat?

– Nem, Isabel.

Pel megállt, és Graysont is megállította. Döbbent pillantással felnézett rá. – Ha ezt komolyan gondolja…

– Hát itt vannak! – szólalt meg mögöttük egy hang.

Gerard épp csak el nem káromkodta magát, amikor meghallotta Markhamet, de sikerült széles mosollyal üdvözölnie barátját. Isabel arca éppoly ártatlan volt. Igazán remek asszony.

– Köszönöm, hogy távol tartottad a dögkeselyűket, Gray – mondta kedélyesen Markham. Az arcára kiült a boldogság, ahogy kedvesére nézett. – Kissé elvonta a figyelmemet valami, amire kár volt vesztegetnem az időmet.

Gerard széles mozdulattal elengedte Pel kezét. – Erre jók a barátok, nemde?

– Hol voltál? – morgott Gray néhány órával később, amikor egy csuklyás alak lépett be a hálószobájába. Abbahagyta a fel-alá járkálást, fekete selyemköntöse meztelen lábához tapadt.

– Tudod, hogy amikor csak tudok, eljövök, Gray.

A csuklya hátrahullott, alóla előtűnt az ezüstszőke haj, és a szeretett arc. Grayson két lépéssel átszelte a szobát, hogy felkapja és megcsókolja a látogatót. – De nem elég gyakran, Em – suttogta. – Nem elég gyakran.

– Nem dobhatok félre mindent miattad. Férjes asszony vagyok.

– Ne is emlékeztess – morgott a férfi. – Úgysem tudom elfelejteni.

Odahajtotta a fejét a nő vállára, és beszívta az illatát. Em lágy volt, ártatlan és édes. – Hiányoztál.

Emily, azaz most már Lady Sinclair hangtalanul felnevetett, ajka duzzadt volt a csókoktól. – Te hazug – korholta durcásan. – Két hete találkoztunk utoljára, és azóta többször is láttak azzal a színésznőcskével.

– Tudod, hogy nem jelent semmit. Téged szeretlek.

Hiába magyarázná, Emily úgysem értené, hogy neki szüksége van a vad, őrült szexre, ahogy Sinclair követeléseit sem értette. Túlságosan törékeny volt, és túl finom lelkű, hogy az ilyen szenvedélyt élvezze. Gray épp az iránta való tiszteletből keresett alkalmat, hogy ilyen késztetéseit máshol élje ki.

– Ó, Gray – sóhajtott Em, és a göndörödő fürtöket simogatta a férfi tarkóján. – Néha úgy érzem, tényleg így gondolod. De talán tényleg annyira szeretsz, amennyire csak szeretni képes egy olyan férfi, mint te.

– Ebben soha ne kételkedj – felelte Grayson szenvedélyesen. – Mindennél jobban szeretlek, Em. Mindig is így volt. – Azzal lesegítette a nő köpenyét, és félrehajította. A karjaiban vitte az ágyba.

Csendesen, gyorsan vetkőztette, és belül forrongott. Úgy volt, hogy Em az ő arája lesz, de aztán Gray hosszú időre elutazott, és mire visszatért, gyermekkori szerelme már férjhez ment. Em azt mondta, összetört a szíve, amikor Gray elment, és utána hallott a viszonyairól. Szemére hányta, hogy sosem küldött levelet, és ezért ő azt hitte, megfeledkezett róla.

Gerard tudta, hogy anyja is táplálta Em kétségeit, mert az özvegy márkiné úgy gondolta, Emily nem elég rangos a fiához. Sokkal előkelőbb feleséget szánt neki, épp ezért Gerard úgy döntött, az ellenkezőjét teszi, hogy bosszút álljon.

Bárcsak Emily egy kicsit tovább kitartott volna! Akkor most házasok lehetnének. Ez az ő ágya lehetne, és nem kellene elosonnia napkelte előtt.

Emily lélegzetelállító volt, ahogy anyaszült meztelenül feküdt a gyertyafényben, és porcelánfehér bőre ragyogott. Gerard őt szerette, amióta csak az eszét tudta. Gyönyörű volt. Nem úgy, ahogy Pel, aki érzéki szépség volt. Em máshogy volt gyönyörű: törékenyen, finoman. Isabel és ő olyan ellentétek voltak, mint egy rózsa és egy margaréta.

Gerard odavolt a margarétákért.

Nagy kezét kinyújtotta, és tenyerével betakarta Em apró keblét. – Még mindig növésben vagy, Em – mondta, észrevéve, hogy teltebb, mint eddig.

Em megfogta a kezét. – Gerard – suttogta gyengéd hangján.

A férfi a szemébe nézett, és a szíve repesett a boldogságtól, a szerelmes pillantástól. – Tessék, kedvesem?

– Enceinte vagyok.

Gerard megdöbbent. Hiszen óvatos volt, és még kondomot is használt. – Szentséges ég, Em!

A nő gyönyörű búzavirágkék szemei könnybe lábadtak. – Mondd, hogy örülsz. Kérlek!

– Én… – Gerard nyelt egyet. – Hát persze, édesem. – De meg kellett kérdeznie: – És Sinclair?

Emily szomorúan elmosolyodott. – Nem hiszem, hogy bárki kételkedne abban, hogy a gyermek a tiéd, de Sinclair nem fogja megtagadni. Megígérte. És valahogy ez helyénvaló is. A legutóbbi szeretőjét azért küldte el, mert a nő teherbe esett.

Grayson gyomra összeszorult a döbbenettől. A matracra fektette Emilyt. Milyen apró és angyali volt a vérvörös ágytakarón… A márki levette a köntösét, és föléje helyezkedett. – Szökj meg velem.

Lehajtotta a fejét, és megcsókolta. Felnyögött az édes ajkak érintésétől. Bárcsak minden másként lenne! Bárcsak Emily várt volna…

– Szökj meg velem, Em – kérlelte. – Boldogok lehetnénk együtt.

Em arcán könnyek peregtek végig. – Gray, szerelmem, nagy álmodozó vagy – fogta apró kezébe a férfi arcát.

A férfi odahajtotta a fejét a keblei közé, az illatos völgybe, és erekcióját a matrachoz nyomta, hogy vágyán uralkodni tudjon. Nagy erőfeszítésbe került, de sikerült. – Nem tagadhatsz meg engem.

– Igazad van – sóhajtott Em a szeretője hátát simogatva. – Ha több lelkierőm lett volna, most egész más lenne az életünk. De Sinclair… jó ember. És már eddig is elég szégyent hoztam rá.

Gerard szerelmes csókokkal halmozta el a nő lapos kis hasát, és a gyermekére gondolt, aki odabent fejlődik. A szíve hevesen vert. – De mihez kezdesz, ha nem lehetek melletted?

– Holnap indulok Northumberlandbe.

– Northumberland! – kapta fel a fejét Grayson. – A teringettét, miért olyan messzire?

– Mert Sinclair oda óhajt utazni. – Azzal maga fölé húzta a férfit, a kezét a karja alá fonta, és hívogatóan széttárta a combjait. – Így aztán most igazán nem akarok ellenkezni.

Gerard fölé feküdt, és úgy érezte, egyre távolodnak egymástól. Lassan hatolt belé, és nyögött a vágytól, ahogy a nő forró teste szorosan befogadta. – De vissza fogsz jönni – suttogta rekedten.

Emily aranyszőke feje ide-oda hanyatlott a gyönyörtől, a szemét szorosan lehunyta. – Ó, igen, visszajövök. – Belül megremegett, és megszorította szeretője vesszőjét. – Nem tudok élni nélküled. E nélkül.

Gerard magához szorította, és finoman mozgott benne. Úgy simogatta, ahogy a legtöbb gyönyört okozta neki, és saját vágyait háttérbe szorította. – Szeretlek, Em.

– Szeretlek – nyögte a nő. Aztán elalélt a karjaiban.

Kopp.

Kopp.

Isabel nyűgösen ébredt. Az ég halványlilában játszott, ő pedig holtfáradt volt, így nem volt nehéz kitalálnia, hogy épp csak hajnalodik. Pár pillanatig tompán feküdt, és azon gondolkodott, mi zavarta meg az álmát.

Kopp.

Megdörzsölte a szemét, felült, és hálóinge után tapogatózott, hogy meztelenségét betakarja. A kandallópárkányon álló nagy órára pillantott, és ráébredt, hogy Markham még csak két órával ezelőtt távozott. Remélte, hogy akár délutánig is alhat, és ez továbbra is szándékában állt, miután sikerül elzavarni ezt a kéretlen hódolót. Bárki legyen is az.

Megborzongott, ahogy az ablakhoz ment, ahol továbbra is zavaróan, hangosan kopogtak a kavicsok. Isabel elhúzta a függönyt, és kipillantott a hátsó kertbe. Felsóhajtott. – Nos, ha már muszáj volt felkelnem, akkor legalább jóképű férfi ébresztett – mondta.

Grayson márkija vigyorogva tekintett fel a kertből, csillogó, barna haja kócos volt, mélykék szeme véreres. Nem viselt csokornyakkendőt, inge gallérja kigombolódott, látszott nyakának aranybarna bőre, sőt a mellkasa szőrzete is. Úgy látszott, mellényt sem vett fel, és Isabel önkéntelenül visszamosolygott rá. Gray nagyon emlékeztette arra, amilyen Pelham volt kilenc évvel korábban, amikor megismerkedtek. Boldog időszak volt, bár nem tartott sokáig.

– Ó, Rómeó, miért vagy te Rómeó? – szavalta Pel, és az ablaknál álló padocskára telepedett.

– Ugyan, Pel – nyögött Grayson, és nevetve félbeszakította. – Engedjen már be! Hideg van idekint.

– Gray – rázta meg a fejét Pel. – Ha kinyitom az ajtót, vacsorára már egész London erről fog pletykálni. Menjen haza, mielőtt meglátják.

A férfi makacsul keresztbe fonta a karját, fekete kabátja feszült bicepszén és széles vállán. Fiatal volt, arcát egyetlen ránc sem barázdálta. Szinte még fel sem nőtt sok tekintetben. Pelham ugyanennyi idős volt, amikor a tizenhét éves Isabelt levette a lábáról.

– Nem megyek sehová, Isabel. Úgyhogy invitáljon be, ne legyek köznevetség tárgya.

Pel látta, hogy Gray eltökélten összeszorítja a fogát. Komoly volt, már amennyire tőle telt.

– Akkor menjen előre, a kapuhoz. Majd beengedi valaki, a személyzet még ébren van – adta meg magát.

Felkelt az ablak mellől, és felvette fehér selyemköntösét. A hálószobájából a budoárjába ment, és elhúzta a függönyt, hogy beengedje a rózsás hajnali fényt. Ez volt a kedvenc helyisége a házban, halvány elefántcsont- és aranyszínben pompázott, aranyozott székekkel és kanapéval, és rojtos függönyökkel. De nem csupán a megnyugtató színösszeállítás miatt volt kedves a szívének. A szoba egyetlen színfoltja Pelham hatalmas portréja volt, az ajtótól távolabb eső falon.

Isabel mindennap megnézte a festményt, és úrrá lett rajta a szívfájdalommal kevert gyűlölet. A gróf természetesen ebből már mit sem sejtett, csábos ajka örökké mosolygott, ahogy akkor is, amikor feleségül vette. Ó, hogy Isabel mennyire szerette, mennyire rajongott érte. Csak egy ártatlan fiatal leány tud így szeretni. Pelham a világot jelentette neki, egészen addig, amíg egyszer Lady Warren zenedélutánján meg nem hallotta, hogy mögötte két hölgy épp arról áradozik, milyen remek szerető.

Az emlék még mindig felháborította, és a régi keserűség felszínre tört. Lassan öt éve már, hogy Pelham megkapta méltó büntetését, és egy szeretője miatt párbajban érte utol a vég. Isabelnek azonban még mindig fájt az árulás és a megalázás.

Az ajtó felől halk zörgés hallatszott. Isabel engedélyt adott, és az ajtó kinyílt. A sebtében felöltözött komornyik állt ott, igen borús arccal.

– Mylady, Grayson márkija kér bebocsátást néhány pillanat erejéig. – A komornyik megköszörülte a torkát. – A cselédbejárónál várakozott.

Isabel visszafogta a nevetést. Rögtön felvidult, ahogy elképzelte, hogy Grayson ott áll fennhéjázón és arrogánsan, ahogy szokott… hiányos öltözékben, a cselédbejárónál. – Rendben, engedje be.

A komornyik ősz szemöldöke kicsit megrándult, egyéb jelét nem adta a megütközésnek.

Amíg a szolga Gray-ért ment, Isabel meggyújtotta a gyertyákat a szobában. Szent ég, mennyire fáradt volt! Remélte, hogy a márki gyorsan előadja majd a mondandóját. Korábbi, furcsa beszélgetésükre gondolva azon tűnődött, hogy a férfi talán segítségre szorul. Néha tényleg őrült volt.

Valóban régi jó barátság fűzte össze kettejüket, többet jelentettek egymás számára, mint csupán ismerősök, de ennél bensőségesebb érzéseik nem voltak. Isabel mindig jól kijött a férfiakkal. Hiszen meglehetősen kedvelte is őket. De Lord Graysonnal tiszteletteljes távolságot tartottak a Markhammel való viszonya okán is, mivel a két férfi a legjobb barátságban volt. A viszonynak Isabel épp az imént vetett véget, amikor a jóképű vikomt újfent megkérte a kezét, immár harmadjára.

Mindenesetre, bár Gray lélegzetelállítóan vonzó volt, Pel nem mutatott túlzott érdeklődést iránta. Ugyanis kísértetiesen olyan volt, mint néhai férje: önző és csak a saját kedvteléseivel törődő ember, aki mások érzéseivel képtelen foglalkozni.

Megrezzent, ahogy nyílt az ajtó. Megpördült, és szinte nekiütközött a legalább száznyolcvan centi magas márkinak. Gray elkapta a derekát, megpörgette, és felnevetett bársonyos hangján. Ez a nevetés is a felhőtlen gondtalanságot tükrözte.

– Gray, tegyen le! – tiltakozott Isabel.

– Drága Pel – kiáltotta a férfi csillogó szemmel. – Csodás hírt kaptam ma reggel. Apa leszek!

Isabel pislogott. Szédült az alváshiánytól és a pörgéstől.

– Senki más nem örülne velem, csak magácska. Mindenki más megütközne a dolgon. Mosolyogjon már, Pel. Gratuláljon!

– Megteszem, ha lerak végre.

A márki letette, és várakozásteljesen hátralépett.

Isabel nevetett a türelmetlenségén. – Gratulálok, mylord. Elárulná a szerencsés arajelölt nevét?

A férfi kék szemében kissé alábbhagyott a lelkesedés, de elbűvölő mosolya megmaradt. – Nos, az arajelölt még mindig ön, Isabel.

Pel csak bámult, de nem tudta összerakni a képet. Intett Gray-nek, hogy foglaljon helyet, és ő is leült.

– Hogy maga milyen bájos, amikor kócos a haja szex után! – tűnődött Grayson. – Nem csoda, hogy a szeretői teljesen magukba roskadnak, amikor kiadja az útjukat.

– Na de lord Grayson! – Isabel végigsimította hosszú, összekuszálódott haját. Épp a rövidebb, göndör fürtök voltak divatosak, de ő szerette a hosszú haját, és szeretői úgyszintén. – Kérem, magyarázza el gyorsan, miért keresett fel ilyenkor. Hosszú volt az este, fáradt vagyok.

– Nekem is hosszú volt az este, még le sem feküdtem. De…

– Akkor javasolnám, aludjon egyet a vad ötletére. Ha kipihente magát, máris más fényben látja majd a dolgokat.

– Biztosan nem – makacskodott a márki. Karját a szék támlájára fektette. A póz már csak lezser természetessége miatt is csábító volt. – Már átgondoltam. Rengeteg okból tökéletesek lennénk egymás számára.

Isabel felhorkant. – Gray, magának fogalma sincs, mennyire nincs igaza.

– Hallgasson végig, Pel. Feleségre van szükségem.

– Nekem viszont nincs szükségem férjre.

– Biztos ebben? Szerintem bizony van – vonta fel a szemöldökét Gray.

Isabel keresztbe fonta a karját, és hátradőlt a kanapén. Akár őrült a férfi, akár nem, mindenesetre érdekes. – Nos?

– Gondoljon csak bele. Tudom, hogy nagyon kedveli a szeretőit, mégis egy idő után kénytelen megválni tőlük, de nem azért, mert megunja őket. Maga nem olyan nő. Épp azért szakít velük, mert magába szeretnek, és többet akarnak. Mivel nős férfival nem folytat viszonyt, minden szeretője legényember, s mint olyan, magát akarják feleségül venni. – Kis szünet után folytatta: – Ha viszont férjes asszony lenne… – azzal félbehagyta a mondatot.

Isabel rámeredt. Pislogott. – Mi az ördögre lenne jó magának egy ilyen házasság?

– Sok mindenre, Pel. Nagyon sok mindenre. Békén hagynának a férjvadász elsőbálozók, a szeretőim tisztában lennének vele, hogy többet nem kaphatnak tőlem, az anyám pedig… – a márki megborzongott. – Anyám pedig végre felhagyna vele, hogy ki akarjon házasítani. És lesz egy bájos, kedves feleségem, akinek nincsenek ostoba gondolatai a szerelemről, elkötelezettségről és hűségről.

Valami különös oknál fogva Isabel kedvelte lord Graysont. Pelhammel ellentétben a márki nem bolondított valami naiv leánykát az örök szerelem és odaadás ígéretével. Nem akart olyan feleséget, aki szerelmes belé, és akinek épp ezért fájt volna a hűtlenkedése. És örült születendő törvénytelen gyermekének, ami Isabel számára azt sugallta, hogy gondoskodni is szándékozik a kis fattyúról.

– Na és a gyermekek, Gray? Nem vagyok már fiatal, és magának örökösre van szüksége.

A híres, sármos mosoly felragyogott. – Nincs oka aggodalomra, Isabel. Van két öcsém, és egyikük már házas. Majd ők gondoskodnak a családfáról, ha mi nem tesszük.

Isabel hitetlenkedve felnevetett. Hogy egyáltalán elgondolkozik ezen az ötleten, az…

De valóban szakított Markhammel, bármennyire fájt érte a szíve. A férfi bolondult érte, ő pedig önző módon két évre magához láncolta. Ideje volt, hogy olyan nőt találjon magának, aki méltó hozzá. Valakit, aki úgy szereti, ahogy Isabel képtelen volna. Amikor Pelham meghalt a párbajban, Isabel szíve örökre bezárta kapuit e nemes érzés előtt.

A gróf portréjára pillantott, és gyűlölte magát, amiért Markhamnek fájdalmat okozott. Jó embernek tartotta, gyengéd szerető volt, és jó barát. Ő volt a harmadik, akinek összetört a szíve, amiért Pelnek szüksége volt a testiségre, a szexre.

Gyakran eszébe jutott lord Pearson, akit teljesen megsemmisített a szakítás. Már fájt, hogy minden szeretőjét kénytelen megbántani, és sokszor korholta magát, amiért ezt teszi, de tudta, hogy továbbra is így szándékozik élni. Nem akarta megtagadni magától ezt az alapvető szükségletet.

Gray-nek igaza volt. Talán, ha férjhez megy, akkor lehet olyan szeretője, aki a szexen és a barátságon túl nem akar egyebet. És soha nem kellene azon aggódnia, hogy Gray beleszeret: a márki egyetlen asszony iránt érzett szerelmet, de mellette számtalan szeretőt is tartott. Akárcsak Pelham, ő is képtelen volt a hűségre és a mély érzésekre.

De vajon Isabel képes lenne a hűtlenségre, miután megtapasztalta annak fájdalmát?

A márki előrehajolt, és megfogta a kezét. – Mondjon igent, Pel. – Kék szeme könyörgőn nézett, és Isabel tudta, hogy Gray sosem bánná a viszonyait. Hiszen a sajátjaival lenne elfoglalva. Ez csak egy előnyös üzleti megállapodás, semmi több.

Talán a fáradtságtól nem tudott józanul gondolkodni, de két óra múlva Isabel Grayson hintójában találta magát, útban Skócia felé.

Fél évvel később…

– Isabel, kérlek, figyelj ide egy pillanatra.

Gerard az ajtót leste, és felesége formás idomai újra megjelentek a keretben.

– Igen, Gray? – Isabel belépett a dolgozószobába, és kérdőn felvonta a szemöldökét.

– Ráérsz péntek este?

Isabel rosszallást tettetett. – De hát tudod, hogy bármikor ráérek, amikor szükséged van rám.

– Köszönöm, vadmacska. – A férfi hátradőlt, és elmosolyodott. – Olyan jó vagy hozzám.

Isabel leült a kanapéra.

– Hová kaptunk meghívást?

– Middletonékhoz, vacsorára. Beleegyeztem, hogy beszélek lord Ruperttel, de Bentley ma közölte, hogy lady Middleton meghívta Grimshaw-ékat is.

– Ó – ráncolta az orrát Isabel. – Milyen fondorlatos, hogy meghívta a szeretődet és a férjét is ugyanoda, ahová téged.

– Bizony – felelte Gerard, majd felállt, és felesége mellé ült a kanapéra.

– Olyan gonosz a mosolyod, Gray. Ne csináld.

– Nem tudom visszatartani. – Gray átkarolta Isabelt, magához húzta, és beszívta ismerős, mégis felkavaró virágillatát. – Én vagyok a világon a legszerencsésebb ember, és van annyi eszem, hogy ennek tudatában is legyek. El tudod képzelni, hány nemes irigykedik, amiért ilyen feleségem van?

Isabel felnevetett. – Továbbra is csodálatosan szégyentelen vagy.

– És te örülsz ennek. Házasságunk bizonyos hírnevet adott neked.

– Mármint hírhedtséget – mondta a nő szárazon. – Az idősödő asszony, aki egy fiatal férjre volt kiéhezve.

– Kiéhezve rám. Na, ez jól hangzik. – Gray megbirizgált egy lángvörös tincset.

Az ajtón halkan kopogtak. Mindketten hátranéztek. Az egyik inas volt az.

– Mi az? – kérdezte Gerard neheztelve, amiért megzavarják, amikor nagy ritkán egy csendes pillanatot töltene a feleségével. Isabelt gyakran lefoglalták a politikai vacsorák és egyéb női ügyek, így aztán a márkinak nagyon ritkán nyílt alkalma a nő elmés társalgását hallgatni. Igen, Pel hírhedt volt, ugyanakkor igen elbűvölő is, és Grayson márkinéja. Az úri társaság pletykálhatott róla, de sosem közösítenék ki.

– Gyorsposta érkezett, uram.

Gerard kinyújtotta a kezét, és türelmetlenül intett. Amint megkapta a levelet és meglátta az ismerős kézírást, elfintorodott.

– Szent ég – mondta Isabel. – Magadra hagylak ezzel.

– Ne! – Gray szorosabban tartotta a felesége vállát. – Mélyen tisztelt anyámtól jött, és mire végigolvasom, biztos, hogy szükségem lesz rá, hogy felvidíts.

– Ahogy akarod. Maradok, ha szeretnéd. Még néhány órát úgyis itthon leszek.

Gerard elmosolyodott a gondolatra, hogy pár órát együtt tölthetnek, és kibontotta a levelet.

– Sakkozzunk? – kérdezte kaján mosollyal Isabel.

Gerard színpadiasan megrázkódott. – Tudod, mennyire utálok sakkozni. Találj ki valamit, ami nem untat halálra.

Gyorsan elkezdte átfutni a levelet. De amikor az utolsó, mintegy utószóként írt bekezdéshez ért, amiről tudta, hogy szándékos szúrás, a keze reszketni kezdett, és lassan újra el kellett olvasnia. Anyja sosem írt bántó szándék nélkül, és nem bocsátotta meg fia házasságát a hírhedt Lady Pelhammel.

„…nagy kár, hogy a gyermek nem élte túl a szülést. Úgy hallottam, fiú volt. Szépen fejlett gyermek, sötét hajjal, pedig mindkét szülő szőke. Lady Sinclair az orvos szerint túlságosan törékeny volt, a gyermek pedig túl nagy. Lady Sinclair belehalt a vérzésbe. Azt mondták, borzalmas volt…”

Gerard nem kapott levegőt. Szédülni kezdett. A gyönyörű kézírással megírt borzalom elhomályosult a szeme előtt, amíg már nem is látta a betűket.

Emily.

Szorított a mellkasa, és döbbenten összerezzent, amikor Isabel a hátára csapott.

– Lélegezz már, az istenért! – parancsolt rá aggódva, de szigorúan. – Mi az ördögöt írt? Add csak ide!

Gray keze lehanyatlott, a lapok az aubusson szőnyegre hullottak.

Ott kellett volna lennie Em mellett. Amikor Sinclair bontatlanul visszaküldte a leveleit, többet kellett volna tennie, mint csak a barátai által küldeni üdvözletét. Egész életében ismerte Emet. Ő volt az első lány, akit megcsókolt, az első, akinek virágot adott, akinek verset írt. Nem is emlékezett rá, hogy volt idő, amikor ne gondolt volna az aranyhajú angyalra.

És most örökre elveszítette, mégpedig a vágyai és az önzése miatt. Édes, csodálatos Emily, aki annyival jobbat érdemelt, mint amit tőle kapott!

Hallotta, hogy zúg a füle, és érezte, hogy Isabel erősen szorítja a kezét. Odafordult, a keblére hajtotta a fejét, és sírni kezdett. Addig zokogott, amíg el nem áztatta a ruháját, és Isabel aggodalomtól remegő kézzel, nyugtatgatva simogatta a hátát. Gerard addig sírt, amíg elfogytak a könnyei, és végtelenül gyűlölte magát.

Nem mentek el Middletonék vacsorájára. Késő este Gerard összecsomagolta utazóládáját, és északra indult.

Nem tért vissza.

Első fejezet

Négy évvel később

– Mylady, hazatért a márki őexcellenciája.

Sok asszony számára férje érkezésének bejelentése nem lett volna ok a meglepetésre, de Isabel, azaz Lady Grayson olyan ritkán és régen hallotta már, hogy nem is emlékezett, mikor mondta ezt utoljára a komornyik.

Megállt az előtérben, levette a kesztyűjét, és a várakozó inasnak adta. Lassú mozdulataival néhány pillanatot nyert, hogy összeszedje magát, és meggyőződjön róla, hogy heves szívverésének külső jelét nem adja.

Grayson visszatért.

Isabel nem igazán értette, miért. Minden levelet visszaküldött, amit a felesége az intézőjének címezve küldött neki, és ő maga egyetlen sort sem írt. Mivel Isabel is olvasta az özvegy márkiné, Grayson anyjának levelét, tudta, mi törte össze a férjét aznap, amikor elhagyta őt és Londont. Átérezte a fájdalmát, hiszen látta, milyen izgatott büszkeséggel várta, hogy apa legyen. Mivel barátok voltak, Isabel szeretett volna több vigaszt nyújtani Gray-nek, mint egyetlen röpke órát, de a férfi erre nem tartott igényt, és távozása óta évek teltek el.

Lady Grayson lesimította muszlinszoknyáját, és megigazgatta feltűzött haját. Amikor rájött, hogy pipiskedik, halk szitkot mormolva abbahagyta. Hiszen csak Gray az. Őt úgysem érdekli, hogy néz ki Isabel. – A dolgozószobában van?

– Igen, asszonyom.

Aznap is ott voltak.

Isabel bólintott, kihúzta magát, és megpróbálta csillapítani idegességét. Mivel ennél jobban úgysem fog sikerülni, elindult a kanyargós lépcsősor mellett, és bement az első ajtón jobbra. Mentális és fizikai felkészültsége ellenére férje látványa szinte ökölcsapásként érte. A férfi az ablak előtt állt, körvonalai mintha magasabbak és sokkal erőteljesebbek lettek volna, mint régen. Széles váll, keskeny derék, formás, gömbölyű ülep, és hosszú, izmos láb. A sötétzöld bársonyfüggöny tökéletes hátteret nyújtott e lenyűgöző szimmetriához, és Isabel lélegzete elakadt.

De a férfit valami kimért, komoly aura lengte körül, ami egészen más volt, mint az a gondtalan fiatalember, akire Isabel emlékezett. Mély levegőt vett, mielőtt megszólalt volna.

Mintha csak megérezte volna a jelenlétét, Gray megfordult, mielőtt a felesége szóra nyithatta volna a száját. Isabel torka elszorult.

Ez nem az a férfi volt, akihez feleségül ment.

Egymásra meredtek, mindketten mozdulatlanul és néma, jelentőségteljes csendben. Csak néhány év telt el, mégis egy egész életnek tűnt. Grayson már nem volt kisfiús. Egyáltalán nem. Arcáról eltűnt az ifjonti csibészség, és az idő finom vonalakat vésett a szája és a szeme sarkába. Látszott, hogy nem nevetőráncok. Sokkal inkább a szomorúság hagyatéka. Szeme égkékje, melybe annyi nő beleszeretett, mélyebb, sötétebb árnyalatot öltött. Már nem nevetett a tekintete, és nyilvánvaló volt, hogy a négy év alatt sokkal többet látott, mint amit ennyi idő alatt jó látni.

Isabel a dekoltázsához kapta a kezét, hogy takarja felgyorsult lélegzését.

Gray korábban is jóképű volt, de most leírhatatlanul vonzó lett. Lady Gray erőt vett kapkodó lélegzetén, és megküzdött a hirtelen, kétségbeesett pánikkal. Tudta, miként bánjon az ifjonccal, de… ez a férfi nem tűnt szelídíthetőnek. Ha most találkozna vele először, tudná, hogy jobb lesz távol tartani magát tőle.

– Üdv, Isabel.

Még a hangja is más volt. Mélyebb, és kissé érdes.

Isabelnek fogalma sem volt, mint mondjon neki.

– Semmit sem változtál – suttogta Gerard, és elindult felé. Tartásában nyoma sem volt hajdani hetykeségének. Most olyan magabiztosságot sugároztak a mozdulatai, amin látszott, hogy megjárta és túlélte a poklot.

Isabel mélyet lélegzett, és magába szívta az ismerős illatot. Talán kicsit fűszeresebb volt, de félreismerhetetlenül Grayson illata. Felnézett a kifürkészhetetlen arcra, és tehetetlenül megvonta a vállát.

– Írnom kellett volna – szólalt meg a férfi.

– Úgy van – helyeselt Lady Grayson. – Nemcsak azért, hogy tudasd az érkezésedet, hanem már korábban is, csak hogy tudjam, hogy jól vagy. Aggódtam miattad, Gray.

A márki egy szék felé intett, és a felesége megkönnyebbülten leroskadt. Ő a kanapéhoz lépett, és Isabelnek feltűnt, milyen rusztikus az öltözéke. Nadrágot, felöltőt és mellényt viselt, de egyszerű ruhák voltak ezek, egyszerű kelméből. Bármivel is volt elfoglalva az utóbbi években, bizonyára nem volt szüksége rá, hogy a divattal törődjön.

– Sajnálom, hogy aggodalmat okoztam – mosolyodott el halványan Gray. Nem volt olyan ragyogó a mosolya, mint régen. – Nem írhattam volna, hogy jól vagyok, mert nem volt igaz. Pel, nem bírtam ránézni sem a levelekre. Nem azért, mert te küldted. Évekig nem tudtam levelezést folytatni. De most… – kicsit elhallgatott, összeszorította a fogát, és eltökélten folytatta. – Nem látogatóba jöttem.

– Tessék? – Isabel gyomra összeszorult. A barátságuk odalett. Régen kényelmesen, könnyeden társalogtak, de most határozottan feszélyezve érezte magát.

– Azért jöttem, hogy itthon éljek. Ha sikerül újra beilleszkednem egyáltalán.

– Gray…

A márki megrázta a fejét, a divatosnál kissé hosszabb fürtjei a nyaka körül repestek. – Ne sajnálj, Isabel. Nem érdemlek szánalmat. És ami fontosabb, nem is akarom.

– Mit akarsz hát?

Gray a felesége szemébe nézett. – Sok mindent, de legfőképp barátságot. És méltó akarok lenni erre.

– Méltó? – Isabel összevonta a szemöldökét.

– Méltatlan barát voltam. Az önző emberek mindig azok.

Isabel a kezére pillantott, az arany karikagyűrűre, ami életre szóló elkötelezettségét jelképezte egy idegen mellett. – Hol voltál, Gray?

– Számot vetettem.

Tehát nem akarja elmondani. – Nos, jól van. Mit akarsz tőlem? – a nő felszegte az állát. – Mit tehetek érted?

– Először is, prezentálható külsőt kell öltenem – legyintett saját magára Gray. – Aztán értesülnöm kell a legfrissebb hírekről. Újságot persze olvastam, de mindketten tudjuk, hogy a pletyka ritkán igaz. És ami a legfontosabb, szükségem van arra, hogy elkísérj.

– Nem tudom, hogyan tudnék segíteni, Gray – vallotta be őszintén Isabel.

– Jól tudom, hogy a távollétemben nem kímélt téged a szóbeszéd. Ezért is tértem vissza. Mennyire lehetek felelősségteljes, ha a saját feleségemről nem gondoskodom? – odatelepedett a nő mellé. – Tudom, hogy sokat kérek tőled, Pel. Nem erről volt szó, amikor megegyeztünk. De a dolgok megváltoztak.

– Te változtál meg.

– Szent ég, remélem, hogy így van.

Gray megfogta Isabel kezét, és az asszony érezte, milyen érdes a tenyere. Lepillantott, és észrevette, hogy a férfi bőre lebarnult a napon, és kivörösödött a munkától. Saját kis fehér kacsója mellett akkora volt az ellentét, mint az éj és a nappal között.

Gray megszorította a felesége kezét. Isabel felpillantott, és újra megdöbbent, mennyire jóképű.

– Nem kényszerítlek, Pel. Ha szeretnél továbbra is úgy élni, ahogyan eddig, tiszteletben fogom tartani a kívánságodat. – Ismét elmosolyodott, bár halványabban, mint azok a régi mosolyok. – De figyelmeztetlek, hogy akár könyörögni sem átallok. Sokkal tartozom neked, és eltökélt vagyok.

Isabelt megnyugtatta, hogy egy pillanatra mintha visszatért volna a régi Gray. Igen, a külcsín megváltozott, és talán a belbecs is átalakult, de azért továbbra is ott volt a régi csibész sármőr. Ez egyelőre elég is volt.

Isabel visszamosolygott, és a márki megkönnyebbült. – Lemondom az esti programomat, és tervet készíthetünk.

Grayson megrázta a fejét. – Egyelőre össze kell szednem magam, megszoknom, hogy újra itthon vagyok. Érezd jól magad ma este. Hamarosan úgyis rád hárulok mint teher.

– Esetleg volna kedved egy óra múlva velem teázni? – Isabel arra gondolt, hogy akkor talán megtudhatja, mi történt a férjével hosszú távolléte alatt.

– Annak nagyon örülnék.

Amikor Gray felállt, Isabel is felemelkedett.

Szent ég, milyen magas! Mindig ilyen magas lett volna? Isabel nem emlékezett. A meglepetést félretéve az ajtó felé indult, de egyik keze még mindig Gray kezében volt.

A férfi kis bűntudatos vállrándítással elengedte. – Akkor találkozunk egy óra múlva, Pel.

Gerard megvárta, hogy a felesége kimenjen a szobából, majd nyögve a kanapéra rogyott. Távollétében gyakran kínozta az álmatlanság. Fizikai kimerültségre volt szüksége, hogy aludni tudjon, ezért birtokain földműves munkát végzett, és megszokta az izomlázat. A teste sosem sajgott úgy, mint most. Nem is tűnt fel neki, mennyire feszült, amíg egyedül nem maradt, és el nem illant felesége csábító virágillata.

Isabel mindig ilyen gyönyörű volt? Nem emlékezett rá. Amikor rá gondolt, mindig gyönyörűnek tartotta, de a valóság most túlment azon, amit szóval leírhatott. A haja még tüzesebben vöröslött, a szeme jobban csillogott, a bőre jobban ragyogott, mint ahogy az emlékeiben megmaradt.

Az utóbbi években több száz alkalommal mondta ki, hogy „a feleségem”, amikor például az asszony számláit fizette, vagy egyéb ügyeit intézte. De egészen eddig a napig sosem társította a szót Isabel Grayson hús-vér személyével.

Gerard beletúrt a hajába, és azon gondolkodott, miféle őrültség vitte rá erre a házassági alkura. Amikor Pel belépett a szobába, mintha elillant volna a levegő. Hogyhogy ez eddig sosem tűnt fel neki? Nem hazudott, amikor azt mondta, hogy Pel semmit nem változott. De most először látta őt. Most először látta igazán. Az elmúlt két évben sok olyasmit látott, amit addig nem vett észre.

Ezt a szobát például.

Körülnézett, és elfintorodott. Sötétzöld szövetek és sötét diófa lambéria. Mi az ördög? Ilyen sötét, komor szobában képtelenség dolgozni. Olvasni pedig még inkább.

De kinek van ideje olvasásra, amikor ivócimborák és szeretők várják?

Ifjúkorának jelmondata most visszatért, hogy kísértse.

Felállt, és a könyvespolchoz lépett. Leemelt néhány kötetet, csak úgy találomra. Amikor kinyitotta őket, mindegyik tiltakozva nyikorgott. Egyiket sem olvasták soha.

Miféle ember az, aki élettel, gyönyörűséggel veszi magát körül, és egy pillanatot sem szán arra, hogy élvezze?

Önutálattal telve leült az íróasztalához, és listát kezdett mindarról, amin változtatni akar. Hamarosan több lapot is teleírt.

– Uram?

Felnézett, és az inast látta az ajtóban. – Igen?

– A nagyságos asszony érdeklődik. Szeretné tudni, hogy mégsem óhajt-e vele teázni.

Gerard meglepve pillantott az órára, és felállt az íróasztaltól. – Az ebédlőben, vagy a szalonban?

– Őnagysága budoárjában, uram.

Gray minden izma megfeszült. Erről hogy feledkezhetett meg? Mindig szeretett abban a női birodalomban ülni, és figyelni, ahogy Isabel készülődik az esti programjához. Ahogy felfelé indult a lépcsőn, visszagondolt az együtt töltött idejükre, és be kellett vallania, hogy érdemben nagyon keveset társalogtak. De azt tudta, hogy Pel kedveli őt, és hogy a bizalmába fogadta.

Gray-nek most barátra volt szüksége, mert már nem voltak barátai. Eltökélte, hogy felmelegíti a régi barátságot a feleségével, és ez járt a fejében, amikor bekopogott.

Isabel mély levegőt vett a halk kopogás hallatán, aztán kiszólt, hogy szabad. Gray belépett, megállt a küszöbön, és kicsit habozott, ami addig sosem volt szokása. Lord Grayson sosem habozott. Azonnal cselekedett, amint eszébe ötlött valami, és épp ezért gyakran került bajba.

Most csak bámulta a feleségét. Isabel már kezdte bánni, hogy köntösben fogadta. Fél órán át gondolkodott, míg arra jutott, hogy legjobb lesz, ha úgy viselkedik, mint régen. Minél hamarabb beleilleszkednek a régi kerékvágásba, annál kényelmesebb lesz mindkettőjüknek.

– Azt hiszem, kihűlt a teavíz – dünnyögte Isabel, elfordult az aranyozott fésülködőasztaltól, és leült a kanapéra. – De a teát úgyis mindig csak én szerettem.

– Én inkább brandyt ittam.

Gerard becsukta az ajtót, és Isabel egy pillanatig csak élvezte a hangját. Vajon hogy nem vette észre eddig ezt a kis rekedtséget?

– Van itt az is – intett az alacsony asztalka felé, melyen ott állt a porcelán teáskészlet és a brandy meg a pohár is.

Gray lassan elmosolyodott. – Mindig gondolsz rám. Köszönöm. – Körülnézett. – Örömmel látom, hogy itt semmi sem változott, mióta elutaztam. A falakat és a mennyezetet borító fehér szatén miatt mindig úgy éreztem, mintha egy sátorban állnék.

– Pontosan erre a hatásra törekedtem – mondta Isabel. Nekidőlt a háttámlának, és kényelmesen maga alá húzta a lábát.

– Valóban?

Gray szembeült vele, és a karját átvetette a támlán. Isabel önkéntelenül is arra gondolt, amikor a férfi a vállát karolta át. Akkoriban persze ez nem jelentett neki sokat. Grayson akkoriban egyszerűen csak kicsattanóan életvidám volt.

És nem volt ennyire… nagy.

– De miért sátor, Pel?

– El sem tudod képzelni, mióta várom, hogy megkérdezd – kuncogott Isabel.

– Miért is nem kérdeztem előbb?

– Nem beszélgettünk ilyenekről.

– Nem? – Gray szeme nevetett. – Hát miről beszélgettünk?

Isabel az asztal fölé hajolt, hogy brandyt töltsön, de ő megrázta a fejét.

– Hát rólad, Gray.

– Rólam? – kérdezte felvont szemöldökkel. – Azért csak nem folyton rólam…

– De, szinte mindig.

– És ha véletlenül nem rólam?

– Nos, akkor a szeretőidről.

Gray elfintorodott, Isabel pedig nevetett, és visszagondolt, mennyire élvezte ezeket az egyszerű beszélgetéseket. Aztán észrevette, hogy a férfi valahogy különösen néz rá, mintha valamit nem értene. Elhalkult a nevetése.

– Ó, Isabel, milyen kibírhatatlan lehettem. Hogy tudtál elviselni?

– Igazából kedveltelek – felelte a nő őszintén. – Sosem voltak kétségeim melletted. Ami a szíveden, az a szádon.

Gray elmerengett. – Még mindig a faladon van Pelham portréja – tűnődött, és újra a feleségére nézett. – Ennyire nagyon szeretted?

Isabel megfordult, és a festményre pillantott. Megpróbálta felidézni a szerelmet, amit valaha érzett néhai férje iránt, de a keserű csalódás túlságosan erős volt. Nem tudott túllépni rajta. – Igen. Most már nem emlékszem az érzésre, de hajdan rajongva imádtam őt.

– Ezért kerülöd az elköteleződést?

Pel összeszorította a száját. – Sosem beszélgettem veled személyes dolgokról.

Gray levette a karját a támláról, előredőlt, és könyökét a térdére támasztotta. – Nem lehetnénk most jobb barátok, mint akkor?

– Nem tartanám bölcs dolognak – suttogta Isabel a jegygyűrűjére pillantva.

– Miért nem?

A nő felállt, és az ablakhoz ment, hogy kicsit eltávolodjon férje új, mélyreható jelenlététől.

– Miért nem? – kérdezte újra a márki. – Vannak talán más, közelebbi barátok, akikkel megosztod az érzéseidet?

A vállára tette a kezét, és Isabel bőre azonnal felforrósodott. Orrában érezte a férfi illatát. Gray most már szinte a fülébe suttogott. – Túl nagy kérés lenne, hogy fogadd a férjedet is a bizalmas barátaid körébe?

– Gray – lehelte Isabel, és a szíve hevesen vert, szinte kétségbeesetten. Ujjai nyugtalanul az ablakkeret mellett libbenő szaténba kapaszkodtak. – Nincsenek ilyen barátaim. És most úgy mondod a „férj” szót, ahogy sosem tulajdonítottunk neki jelentőséget eddig.

– No és a szeretőd? – kérdezte Gray. – Ő meghallgatja a gondolataidat?

Isabel megpróbált elhúzódni, de a férfi szorosan fogta.

– Miért sátor, Pel? Legalább ennyit árulj el nekem!

Isabel megborzongott, ahogy a férfi lehelete a tarkójához ért. – Szeretem elképzelni, hogy egy karavánhoz tartozik a sátor.

– Fantáziálsz? – Gray nagy keze végigsiklott a nő karján. – És a fantáziádban egy sejk lakik a sátorban? Szenvedélyesen a magáévá tesz?

– Na de mylord! – tiltakozott Isabel, és valóban aggasztotta, hogy megbizsereg férje érintésétől. Nem tudta figyelmen kívül hagyni a hozzá simuló kemény testet. – Mit akarsz, Gray? – kérdezte, és egészen kiszáradt a szája. – Úgy döntöttél, hogy nagy hirtelen megváltoztatod a szabályokat?

– És ha igen?

– Akkor végül eltávolodnánk egymástól, és a barátságunk is odalenne. Egyikünk sem az az örökké hű szerelmes típus.

– Honnan tudod, milyen típus vagyok?

– Annyit tudok, hogy szeretőt tartottál, miközben szerelmet vallottál egy asszonynak.

Gerard forró szája a nő nyakához ért, és Isabel lehunyta a szemét a csábító érintésre.

– Azt mondtad, megváltoztam, Isabel.

– Senki nem változik meg ennyire. Különben is… van valakim.

Gray szembefordult az asszonnyal. A keze forró volt, a tekintete perzselt. Szent ég, Isabel ismerte ezt a nézést. Pelham is így szelídítette meg, és Isabel gondoskodott róla, hogy soha egyik szeretője se nézzen így rá. Vágy, szenvedély… ezeket örömmel fogadta. De ez a zsigeri éhség volt az, amit mindenáron kerülni akart.

A kiéhezett pillantás tetőtől talpig végigsiklott rajta, fel, le. A férfi forró tekintetétől megkeményedtek a mellbimbói, és tudta, hogy ez látható is a selyemköntösön keresztül. A férfi pillantása megállapodott rajta, és mély hangon felmordult. Isabel ajkai sóhajra nyíltak.

– Isabel… – suttogta Grayson rekedten. Kezét a nő mellére tette, hüvelykujja végigsimította a kemény bimbót. – Nem adnál egy esélyt, hogy bebizonyítsam, méltó vagyok rád?

Isabel hallotta a saját alélt sóhaját, érezte, hogy felforrósodik a vére. A férfi ajka a szájához közelített, és ő várakozva félrehajtotta a fejét. Várakozva…

Vágyakozva.

Az ajtón halkan kopogott valaki, megtörve a varázst. Isabel eltakarta a száját, hogy ne látsszon, mennyire remeg.

– Nagyságos asszony? – hallatszott a komorna hangja az előtérből. – Jöjjek vissza később?

Gray várt, szaporán kapkodta a levegőt, arca kipirult. Isabel tudta, hogy ha most elküldi a cselédlányt, akkor pillanatokon belül hanyatt találja magát, a férje alatt.

– Bejöhetsz – mondta, és megrezzent, mert kihallotta a pánikot a saját hangjából.

Átkozott férfiak! Gray, ez az új férj egészen kibillentette, vágyat keltett benne. Olyan vágyat, ami már szinte fájt, amihez Isabel túl idősnek, túl bölcsnek gondolta már magát.

Rémálma kezdett valóra válni.

A férfi egy pillanatra lehunyta a szemét, hogy összeszedje magát. Mary belépett, és rögtön a szekrényhez indult.

– Holnap vásárolhatnánk, Pel? – kérdezte a márki észveszejtően nyugodt hangon. – Szükségem lesz néhány öltözet új ruhára.

Isabel alig tudott bólintani.

Grayson elegánsan meghajolt, és távozott, de még sokáig nyomot hagyott Isabel gondolataiban.

Gerard az előtérbe indult, hogy a szobájába menjen, de megállt, és kicsit nekitámaszkodott a damaszttapétával borított falnak. Lehunyta a szemét, és önmagát korholta. Azt tervezte, hogy megújítja a kapcsolatát a feleségével, és szinte azonnal el is rontotta, amint kinyitotta az ajtót.

Fel kellett volna készülnie, tudnia kellett volna, hogyan reagál a teste, ha meglátja Pelt fekete selyemköntösben, egyik hófehér vállát kivillantva, ahogy elnyújtózik a kanapén. De honnan is tudhatta volna? Eddig sosem érzett így iránta. Legalábbis nem emlékezett rá. De amikor régebben a budoárjában beszélgettek, ő még Embe volt szerelmes. Talán ezért maradt érzéketlen felesége csodás bájai iránt.

Fejét a falnak döntötte, és remélte, hogy kijózanodik. A felesége után sóvárog. Felnyögött. A legtöbb férfi számára ez igen kézenfekvő lenne. Neki azonban nem. Isabelt megrémítette az érdeklődése.

De viszonozta, súgta egy belső hang.

Igen, Gerard tehetsége a csábításra kissé megkopott, de azért nem felejtett el mindent. Felismerte a jeleket, amikor egy nő teste vágyra ébred és viszonoz.

Isabelnek talán igaza van abban, hogy egyikük sem az örökké hű szerelmes típus. Isten a megmondhatója, mennyire rosszul sült el a próbálkozás mindkettejük életében. De talán nem is kell, hogy nagy szenvedélyre gyúljanak. Lehetne csak egy viszony, ami határozatlan időre szól. Házasság, mely barátság is egyben, egy közös ágy. Nagyon kedvelte Pelt, és megvoltak az alapok. Szerette a nevetése hangját, azt a rekedtes, csengő dorombolást, ami megmelengette a férfiak szívét. És azt a gunyoros kis mosolyát. A szexuális vonzalom csak úgy vibrált körülöttük. Meg aztán házasok is voltak. Ez igazán csak előny lehet.

Gerard ellökte magát a faltól, és a lakosztályába ment. Holnap ruhavásárlás, és aztán lassan visszailleszkedik az úri társaságba. És elcsábítja a feleségét.

Na persze ott van az asszony szeretője is.

Gray elfintorodott. Ez lesz a legbonyolultabb az egészben. Isabel nem szeretett bele a szeretőibe, de nagyon kedvelte őket, és szigorúan hű volt. Ha Gray el akarja csábítani, ahhoz idő és fondorlat kell. Márpedig eddig sosem volt hozzászokva, hogy időt fektessen a nőkbe.

De most a feleségéről volt szó, akire sokak szerint megérte várni.