© J. K. Smith, 2017

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2017

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5692-58-1

1. fejezet

– Laskovics Orsolya. Mégis hogy a fenébe jutott eszükbe? Emiatt van minden. Mármint ne érts félre, nem hibáztatni akarom őket, de… – kezdett máris szabadkozni. Hiába, ez beleivódott a személyiségébe az utóbbi években.

– Kori, az istenért, fejezd már be! Nincs semmiféle rossz karma, vagy bármilyen őrületes baromság a neved körül. Amúgy sem hiszem, hogy ez lenne most a legnagyobb problémád, most temetted el azt az áldott jó embert – szakította félbe Andi, befogva Kori száját a biztonság kedvéért.

Ebben a pillanatban egyszerre tört ki belőlük a nevetés. A sírással, könnyekkel, megkönnyebbüléssel és egy adag alkohollal kevert őrült nevetés, ami végre megtörte az elmúlt két nap, vagy talán az eltelt rettenetes három év feszültségét.

Kori és Andi a gimnázium óta jó barátnők voltak, bár nem sok mindenben hasonlítottak egymásra. Kori barna, rövid hajával, 170 centiméteres magasságával, vékony testalkatával, zöld szemeivel és minden esetben harmonizáló ruháiban szöges ellentéte volt az alacsony, szőke, kissé molett Andinak, aki teljes magabiztossággal aggatott magára piros farmert, zöld pulcsit, kék zakót, lila sálat és hatalmas masnival díszített cipőket, óriási bizsukat, mindeközben abszolút nem érdekelte, mit szólnak hozzá a kikerekedett szemmel utánaforduló nők vagy férfiak. Kori emellett tipikus jó kislány volt világéletében. Semmi kilengés, őrültség, szófogadatlanság vagy titkolózás a szülei előtt, míg Andi minden buliban benne volt, még noszogatni sem kellett. Mégis kiegészítették egymást, és segítették a másikat, bármilyen bajba kerültek is emiatt. Korit neve és félénksége, Andit súlya és különc stílusa miatt rekesztették ki a társaságból. Talán ezért is tartottak ennyire össze.

Most, ezen a kora nyári estén ez a két nő itt ül ebben a modern, rideg nappaliban, a (természetesen) hófehér, foltmentes szőnyegen, hátukkal a szürke kanapénak dőlve, és most először nemcsak sírtak, hanem nevettek is Ézsiás Frigyes miatt.

– Mit fogsz most csinálni? – szólalt meg először Andi.

– Fogalmam sincs. Eddig nem is filóztam rajta. Először túl akartam esni a temetésen. Pár napja még úgy voltam vele, hogy majd keresek másik munkát, addig meg legalább pihenek egy kicsit, megélünk Frigyes fizetéséből, de most kicsit jobban meg kell sürgetnem a dolgokat. A suliban még egy hétig vannak elintéznivalóim, szeptembertől már nem várnak vissza, Judit fia betölti a hármat, úgyhogy újra igába hajtja a fejét. A lakás hó végéig van kifizetve, és tuti, hogy nem hosszabbítom meg a szerződést, mert rühellem úgy, ahogy van. Nézd csak meg, itt semmi sem tükröz semmit a személyiségemből – mutatott körbe lemondóan.

– De, az a fekete-fehér absztrakt kép, amire valaki egy rakás pacát rajzolt – mondta kis töprengés után Andi, miközben azt a borzadályt bámulta a falon. – Na, arra most tökre hasonlítasz, de csak a fekete szerkód miatt. Amúgy tényleg semmi. Szerintem a fickó, hoppá, bocs, szóval a kedves elhunyt szeretted nem is ismerte a színeket. Kérdezted valaha, színvak-e? Mert kellett volna.

– Tiszta lökött vagy – nevetett Kori, és kilöttyentette a vörösbort a szőnyegre. Ijedten ugrott volna fel, mire barátnője megállította.

– Hagyd a francba! – húzta vissza lazán. – Tettél egy szívességet a szőnyegnek.

– Ha így folytatom, sokszínűvé varázsolom a lakást.

– Tudod, mire lenne szükséged? Változásra. És most nem arra gondolok, hogy mindenhová lötyögtesd ki ezt a fincsi nedűt – nézett Andi sokatmondóan a már majdnem üres poharára –, hanem extra, giga-, megaváltozásra. Ki kellene mozdulnod, utazgatnod egy kicsit, kiélvezni a szabadságod. Menj el valahová nyaralni!

– Szóval, szerinted a legjobb az lenne, ha nekiiramodnék a világnak, és eljátszanám a víg özvegyet? – nézett rá barátnője elképedve. – Mégis hová?

– Menj el Jamaicába – tett egy hirtelen mozdulatot Andi, amitől újabb pöttyök szívódtak bele a mai napig makulátlan szőnyegbe. – Jaj, nézd már, egyre csinibb – kuncogott spiccesen.

– Azért menjek Jamaicába, hogy hozzak neked pár színes kötött sapit, és csempésszek be füvet?

– Például. Vagy fizess be egy kéthetes hajóútra. Tenger, napfény, izmos krapekok, csini pincérfiúk – álmodozott tovább. – Legalább barnulnál egy kicsit. Pont olyan fehér vagy, mint ez az idióta rongydarab a seggem alatt – felelte Andi, s ezen mindketten nevettek. – Csinálj valami spontán dolgot.

– Az a te asztalod. Én kiszámítható vagyok. Még a heti menüt is megírom, nemhogy elinduljak valahová csak azért, mert az jó. Tök rémisztő lenne. Nekem már az is spontán, ha reggeli után mosok fogat, vagy nem gondolom át lefekvés előtt, mit viselek másnap.

– Már bocs, de ez tök szánalmas. Ne csináld már, csak az életben egyszer próbáld ki – nyaggatta tovább Korit a barátnője.

– A reggeli spontán öltözködést, vagy a reggeli utáni fogmosást?

– Jesszus, dehogy, ilyen őrültségekre sosem vennélek rá. Még a végén neked is megállna a szíved a nagy ijedtségtől. Az utazást, te spontán picsa.

– És ha utálom majd az egészet?

– Akkor felülsz egy visszafelé tartó gépre, és lehetsz megint uncsi csaj uncsi ruhákban. Mégis mit veszíthetsz?

– Oké – pattant fel hirtelen Kori, beszaladt a dolgozószobába, és egy perccel később már egy földgömbbel a kezében bukkant fel.

– Ezzel mi a csudát akarsz? – bámulta a világító gömböt Andi.

– Te megpörgeted, én pedig csukott szemmel rábökök egy pontra. Ott fogom tölteni a nyarat, vagy az évet, vagy tíz évet, vagy ki tudja mennyi időt… Amennyit kedvem lesz. Azt csinálok, amit akarok – közölte vigyorral az arcán Kori, miközben kisgyerekként ugrándozott és hadonászott a karjaival.

– Ekkora baromságra nem gondoltam, de a játék kedvéért vágjunk bele – ragadt át Andira is az izgatottság.

– Nem vicceltem, komolyan, az elmúlt években minden percemet más osztotta be. Megmondták, mit egyek, mit vegyek fel, hol dolgozzam, kivel barátkozzam – sorolta Kori az ujjain számolva az eseteket –, még azt is, mit gondoljak. Most az lesz, amit én akarok. Soha többé nem fog nekem parancsolni senki – egyre hangosabban beszélt, mígnem a szeme könnyes lett, a hangja pedig elcsuklott. Barátnője magához ölelte, és hagyta, hogy Kori kisírja magát. Mikor elapadtak a könnyei és lassult a légzése, eltolta magától, biztatóan a szemébe nézett.

– Tényleg elég merész ötlet. Én arra gondoltam, hogy bemész egy utazási irodába, vagy böngészel a neten, és rákattintasz valami full akciós nyaralásra. De tudod mit? Tök büszke vagyok rád! Laskovics Orsolya, te ezen a szent napon büszkévé tettél engem, Ozorai Andreát – tette mellkasára kezét színpadiasan Andi. – Okés, lássunk hozzá. Pörgessünk, csajszi! Csukd be a szemed!

Később, mikor Andi meggyőződött róla, hogy barátnőjét nyugodtan magára hagyhatja, búcsúzóul magához ölelte és elindult haza a pár sarokra lévő apró albérletébe, amin két másik lánnyal osztozott. Az úton azon gondolkozott, hogy akár aludhatott volna Korinál is, hisz most nem kell eliszkolnia barátnőjétől, mielőtt Frigyes hazaér.

Korinak is épp ez jutott eszébe két perccel azután, hogy Andi elhagyta a lakást, de már nem akarta visszahívni. Másnap úgyis meló. Még szerencse, hogy tanítania már nem kell, mert gyerekek elé kialvatlanul, másnaposan kiállni elég necces lenne. Éjjel kettő is elmúlt már. A lakásra csend borult, csak a forgalom zaja szűrődött be a félhomályos szobába a nyitott ablakokon keresztül: néhány fiatal vidáman nevetgélt az utcán, biztosan hazafelé tartottak, vagy épp egyik szórakozóhelyről vonultak át a másikra; egy-egy dudálás, hangos fékcsikorgás, messziről jövő sziréna hangja; a fenti Kati néni botjának ritmikus kopogása a padlón, aki valamiért mindig éjjel aktív. Azt mondják, ez is az öregséggel jár. Hát igen, jól mondják. Budapest sosem alszik. Ez azóta zavarta Korit, mióta felköltözött vidékről. Amióta meg Frigyes albérletében lakott, rá kellett jönnie, hogy nemcsak a város nem alszik, de Kati néni sem. Mindegy. Régen, még a főiskola előtt a szüleivel lakott vidéken. Ott reggelente az ablakon beszűrődő napsugár ébresztette, ahogy finoman megsimogatta az arcát, vagy épp a kakas kukorékolása, a szülei neszezése a konyhában, a mindennapjaikhoz hozzátartozó szeretetteljes csipkelődés. Reggelente felöltözött, együtt megreggeliztek, utána segített nekik a ház körül az állatok gondozásában, vagy ha már nem volt rá idő, csak elindult az iskolába. Gyalog vagy kerékpárral, de semmiképp sem tömött, piszkos metróval, villamossal, mint itt. Vidéken minden más, az utcák többnyire csendesek, a levegő friss, az emberek ismerik egymást, köszönnek a másiknak, vagy feltesznek néha teljesen fölösleges kérdéseket, mint például: Hogy megy a tanulás? Hová igyekszel? Hol voltál? Bicajozunk-bicajozunk? Közben pedig egyáltalán nem érdekli őket a válasz. Mégis valahogy olyan, mintha az ember tartozna valahová. Mindenki mindent tud a másikról, sok a pletyka, de ez sosem zavarta. Róla nem terjengtek soha rosszindulatú pletykák, ő tipikus jó kislány volt. Jó jegyek, alkalmazkodó természet, csendes, kötelességtudó személyiség. Aztán felkerült Pestre, távol mindenkitől, a szüleitől, Anditól. Már az is jó, ha úgy jut el valahová, hogy nem ütközik neki senkinek, vagy nem akar valami gyanús külsejű fazon valamelyik aluljáróban rátukmálni képeslapokat azzal a kamu dumával, hogy ilyen-olyan segélyszervezetnek gyűjt. Egy hónap elteltével haza akart költözni, érezte, hogy soha nem fog tudni beilleszkedni, de nem akarta elkeseríteni a szüleit, és rosszindulatú falusiak megjegyzéseivel sem akart foglalkozni, úgyhogy maradt. A tanulást élvezte, a város iránti gyűlölete viszont azóta is megmaradt. Tanítóként végzett évfolyamelsőként, hétvégente diákmunkát vállalt árufeltöltőként egy szupermarketben, nyaranta pedig a szülőfalujában dolgozott egy fagyizóban, így nem kellett pénzt kérnie a szüleitől, mert ők akkor már szinte minden pénzüket az édesanyja különböző kezeléseire költötték. Így sem tudták megmenteni őt. Diplomaosztó után temették el, de az ünnepségen még ott ült az első sorban büszke arccal a már hozzátartozó fejkendőben, ami eltakarta kihullott hajának nyomát.

Kori ezután a fővárosban kapott állást, viszont amilyen sűrűn csak tudott, hazalátogatott édesapjához, aki napról napra veszítette el testi erejét, mély depresszióba zuhant, és sehogy nem tudták kihozni belőle. Ő persze nem is akart kijönni belőle, mintha a feleségével együtt elvesztette volna a saját lelkét is. Nem evett, nem dolgozott, felélte minden tartalékukat, sorban adta el az állataikat, egész nap csak ült kedvenc karosszékében és bámult maga elé. Úgyhogy Kori pontosan egy évvel édesanyja halála után elvesztette azt az erős embert is, akit egész életében bálványozott. Egyedül maradt a világban, nem maradt neki más, csak a barátnője, Andi, aki időközben szintén felköltözött a fővárosba. Eladta a szülői házat, elintézett mindent, és Budapest külterületén vett egy aprócska garzont. Ekkor érezte először, hogy újra gyerek szeretne lenni. Minden tini arra vágyik, hogy hamar felnőjön, önállóvá válhasson. Neki mégis az volt a kívánsága, bárcsak kisgyermek lehetne megint a szülei védő gondoskodása mellett. Hallhatná, ahogy civakodnak, újra puszilhatná, ölelhetné őket, az apja összekócolná a haját, ahogy tette mindig, amikor hazaért a suliból…

Ezek az emlékek még mindig mardosták a szívét, valószínűleg mindig is fogják. Álmaiban sokszor volt velük. Nem gyermeki alakban, hanem a jelenbeliben. A szülei csak álltak vele szemben, és mosolyogtak rá. Próbálta őket szóra bírni, de csak álltak némán, mint egy fotón, teljesen békésen, egymás kezét fogva. Ezek után hol békésen ébredt, hol dühösen, amiért magára hagyták. Az édesanyjára nem haragudhatott, de az apjára néha dühös volt, amiért nem őt választotta. Nem lehetett könnyű döntés, hogy élete szerelme után ment, és ilyenkor összezavarodott, ha elkezdett azon filozofálni, melyikük az önzőbb. Az apja, amiért elment, vagy ő, amiért elvárta volna tőle, hogy maradjon, és törött szívvel küszködje végig az életét miatta. Már úgyis mindegy. Ezen nem tud változtatni, csak ez a szomorúság… Az idő múlásával persze enyhül a fájdalom, de azt már most biztosan tudja, hogy a férjét soha egyetlen pillanatig sem fogja gyászolni. Ézsiás Frigyes nem érdemel meg többé egyetlen könnycseppet sem.

Eljött az ablaktól, és észre sem vette, hogy az újságokat egyenes kupacban pontosan az asztal sarkához illeszti, a szőnyeget párhuzamosan beállítja a kanapéhoz és a falhoz képest. A konyhában elöblíti a borosüveget, mielőtt a szelektív szemetesbe dobná, és minden mozdulatával egyre jobban eluralkodik rajta a feszültség, ahogy igyekszik pontosan, jól és alaposan dolgozni, megfelelni egy halott ember képzelt elvárásainak. Épp a második borospoharat törölte csillogóra, amikor megállt mozdulat közben, és rájött, hogy ennek már nem így kellene lennie. Felfogta, hogy végre szabad. Teljesen és tökéletesen szabad, úgyhogy a foltmentes poharat olyan erővel dobta a kukába, hogy az darabokra tört. Nem kell többé ezt csinálnia, nem kell tökéletes lakásban várnia Frigyest, aki vagy hazajön, vagy nem. Nincs több élére hajtogatott ruha, nem muszáj kivasalnia a lepedőt, nem ordítoznak vele, ha nem gyűrődésmentesen, szín szerint vannak felakasztva az ingek a szekrényben, ha nem tökéletesen omlós a hús, ha nem minden héten pontosan ugyanabban az időben vannak meglocsolva azok az átkozott orchideák, amik természetesen egyenlő távolságra állnak egymástól a nappali ablakában, vagy ha ujjlenyomat van az üvegasztalon. Nem kap nevelő célzatú veréseket, amik hetente vagy havonta, de terítékre kerültek. És a legrosszabb, hogy néha el is hitte, hogy az ő hibája. Ha jobb lett volna, jobban odafigyel, többet dolgozik… De ennek vége.

– Cseszd meg, Ézsiás Frigyes! Felettem többé nincs hatalmad, mától egyetlen férfinak sincs. És ha megpróbálsz bármilyen alakban visszajönni az életembe, legyen az szellem vagy valamilyen elcseszett reinkarnáció, hát esküszöm, szétrúgom azt a szemét, hazug seggedet – ezzel a végszóval kapcsolta le a villanyokat Kori, fekete ruhájában végigfeküdt a hatalmas ágyon, és abban a pillanatban elaludt. Győzött a kimerültség.

Christopher Walker reggel hétkor már a ház felé tartott. Mindennap hajnalban kelt, hogy ellássa az állatokat, kiossza az aznapi feladatokat a munkásoknak, akik a farmháztól kissé távolabb eső házikókban éltek. Mielőtt belépett volna a házba, megállt a teraszon, és körbenézett a birtokán. Büszkeséggel töltötte el, hogy mindezért ő maga és az ősei dolgoztak meg. 6000 hektár, rajta legelők, szántóföldek, gazdasági épületek, és persze a 210 négyzetméteres rönkház, ami már az ötödik generációnak ad otthont. A távolban egyik oldalon a Sziklás-hegység, körben nyílt térségek, síkságok, szelíd dombok.

Volt idő, mikor menekülni akart innen, nyomasztotta az állandóság, az évről évre ismétlődő monoton munkafolyamat, zavarta a táj nyugalma, csendessége, a magányosság, de már belátta, hogy enélkül nem tudna létezni. Ha valaha is újra megérdemli a boldogságot, akkor az csakis itt lehet, ezen a békés, elzárt, számára oly drága zugában a világnak. Behunyta a szemét, mélyen beszívta a föld és a növények illatát, hallgatta a zajokat. Az apróbb állatok neszezését, a tyúkok kotkodálását, a szarvasmarhák bőgését, ahogy a szellő zenélteti a szélcsengőket. Figyelte lovai boldog játszadozását a karámban, a 3 férfit, akik hatékonyan, rutinosan, összeszokott mozdulatokkal végzik a reggeli feladataikat.

Ekkor eszébe jutott, hogy kicsit kevesebb mint 4 éve is épp itt állt, karjában újszülött kislányával, Hollyval és a rettenetes bánattal a szívében. Rettegve, hogy meg tud-e birkózni a nyakába szakadt felelősséggel. Mit kezd egy ilyen csöppséggel egy férfi egyedül? Azt sem tudta, hogyan kell pelenkázni, altatni, fürdetni, öltöztetni. A szakkönyvek napi rutinról meg rendszerességről zagyváltak, de két könyvet olvasott, mindkettőben mást írtak például arra az esetre, ha a kiságyban sír a gyerek, ha kitör a hiszti, ha nem akarja megenni, amit készítenek neki. És tényleg átkozottul nehéz volt. Holly hetekig fordított életet élt, felcserélte a nappalt az éjszakával, abban az időben Christopher zombiként járt-kelt. Egy alkalommal elaludt a traktorban, aminek az lett az eredménye, hogy köröket írt le a szántóföldön. Több alkalommal fordítva pelenkázta be a kicsit. A kislány szobája az övé mellett lett kialakítva, de már első este átvitte kiságyastól a sajátjába, mert semmi értelmét nem látta, hogy ötpercenként átrohangáljon megnézni, a csecsemő lélegzik-e még. Ugyanezt folytatta a saját szobájában is, ezért az ágya mellé tette a rácsos ágyat, de a kicsik rafináltak tudnak lenni, megérzik az ember közelségét, s elérik, amit akarnak, így a férfi már az első este maga mellé vette a babát, és végre megnyugodott. Vagyis megnyugodott volna, ha Holly nem azt hiszi, hogy az éjszaka evésre és ringatásra van kitalálva. Ekkor még Chrisszel laktak a szülei, de maga akart megbirkózni a feladattal. Nem volt egyszerű megszervezni mindent úgy, hogy közben kettéhasadt szíve minden áldott nap emlékeztette őt arra, ami Holly születésének napján történt.

Erőszakkal elhessegette a rossz emlékeket, mert a mai napot nem ronthatja el ezzel. Vett egy mély levegőt, megfordult, és belépett a házba. Még le sem húzta a csizmáját, amikor meghallotta Nora hangját.

– Ha sáros lábbal próbálsz megint végigtrappolni az óriás lábaiddal a makulátlan padlómon, esküszöm, nem állok jót magamért!

Chris elmosolyodott, belépett a konyhába, és adott egy puszit házvezetőnője feje búbjára, aki válaszképp hatalmas vigyorral az arcán az asztal felé bökött.

– Ülj le, és egyél, kávé a kannában, a kisördög még alszik.

Nora 30 éve szolgált náluk, úgyhogy inkább családtag volt, mintsem alkalmazott. Chris szülei akkor vették fel, amikor ő született, és kellett valaki, aki segít a háztartásban és a gyerekek körül, mert Susan Walker már nehezen bírta a három eleven fiúgyermek mellett. Eleinte csak pár évre gondoltak, amíg könnyebb lesz a helyzet, de aztán úgy a családhoz nőtt Nora, hogy nem akarták elengedni. Így maradt, és most az egyik házikóban lakik férjével, aki szintén az életük része lett. Mindketten jó természetűek, bár Chris soha nem értette, hogy férhetnek meg egymás mellett. Az asszony hatalmas hanggal és akaraterővel, férje, Norman ellenben csendes, magának való természettel van megáldva.

– Csak egyszer saraztam össze a padlódat, kb. 20 éve. Hányszor vágod még a fejemhez? – kérdezte két falat között Chris.

– Minden áldott reggel, amíg csak van rá alkalmam. És ne szemtelenkedj velem, fiatalúr!

– Eszembe sem jutna, kegyelmes asszony – kuncogott a tányérja felett Chris.

– Nevess csak, de ha előveszem a fakanalam, kiporolom a feneked.

Na, igen, a fakanál. Régen sokszor előkerült, ha Chris és testvérei rossz fát tettek a tűzre. Ilyenkor mindig a hátsójuk bánta, s ilyen eset bőven akadt. Egy idő után már az is elég volt, ha csak elővette az asszony a fiókból. Ez a fakanál most a konyha egyik falán lóg, mert hiába kopott és foltos, nem tudtak megválni tőle. Van olyan tárgy, amihez ragaszkodik az ember.

Chris épp befejezte az omlettet és a szalonnát, amikor ismerős hangokat hallott odafentről. Apró lábak zaja az emeleten, a lépcsőn, a nappalin át, és az ajtóban megjelent kócosan az ő kicsi lánya. Szőke haj, angyali kék szemek, gyűrött arc, széles vigyor.

– Ma van a napom! – jelentette be büszkén a kicsi.

– Az emlegetett kisördög – dörmögte Nora.

– Először is jó reggelt, vagy legalább egy reggelt mondjál, te kis lókötő. Másodszor pedig milyen napod? – kérdezte Chris ártatlan arccal, miközben Holly kényelmesen elhelyezkedett az ölében.

– Jaj, apa, elfelejtetted? Szülinapom van. Nagylány vagyok. Szia, apu, szia, Nora néni – oktatta ki őket nagy komolyan Holly.

– Jaaaa, hogy neked ma szülinapod van? Hogy is felejthettem el, amikor 3 napja mást sem hallok tőled, mint „Apu pónit, apu macit, apu babakocsit, apu babát” – sorolta a kislány kívánságlistáját.

– „Nora néni tortát, tortát, hatalmasat, rózsaszínt, pöttyöset, rengeteg gyertyával…” – a többit az asszony már csak a mosogató felé dünnyögte.

– Elfelejtettétek? – görbült le pici szája. – Szülinapom van. Holnap is mondtam már.

– Tegnap, kicsim. Azt úgy mondjuk, hogy tegnap, és persze hogy nem felejtettük el. Hogy is felejthetnénk el egy ilyen naaaaaagy napot? – csiklandozta meg a kislányt Chris. – Menjünk, felöltöztetlek, aztán jöhet a meglepi.

Kézen fogva mentek fel az emeletre. Holly felmászott hatalmas, királylányokkal díszített ágyára, míg Chris kikereste a ruháit. Fodros farmerszoknya, rózsaszín kockás ing és apró csizmák. Megfésülte és két fonatba rendezte a kislány haját. Pónis csatok, pónis hajgumik, és már kész is. Egy egyedülálló apuka gyorsan megtanulja az ilyesmit. Percek alatt elkészültek, a kis „tehenész hercegnő” készen is állt a negyedik születésnapja megünneplésére.

A földszinten már várta őket Nora és Norman.

– Boldog szülinapot, Holly! – mondták neki egyszerre. – Tessék, az ajándékod. Apukáddal megbeszéltük, hogy a mi ajándékunkat reggel megkaphatod, a többi meglepidet majd a bulidon adják oda a többiek – nyújtotta oda Norman a nagy csomagot.

Holly gyorsan letépte a csomagolást, és magához ölelte a hatalmas, puha, rózsaszín macit.

– Ó, olyan puha, köszi, Nora néni, köszi, Norm bácsi.

A macival együtt ült le reggelizni, egész délelőtt vele játszott, így nem is foglalkozott a nagy nyüzsgéssel, ami körülötte zajlott. Egy rendezvényszervező cég emberei sátrat állítottak fel a ház előtt elterülő pázsiton, asztalokat, padokat raktak a ponyvák alá, mindenhol rózsaszín és hófehér lufik lógtak. Nagy helyre volt szükség, mert hazalátogatnak Chris szülei és testvérei is. Természetesen velük ünnepelnek Noraék is a másik két munkással, Tommal és Patrickkel. Az ételről is a rendezvényszervező cég gondoskodik, kivéve a tortáról, aminek az elkészítéséhez Nora ragaszkodott. Úgy tekintett Hollyra, mintha a saját unokája lenne.

Dél körül elkezdtek szálingózni a vendégek. Megérkeztek a nagyszülők, Susan és Steve Walker, akik Floridába költöztek át két éve, mert napfényre, tengerpartra és pihenésre vágytak. Közvetlenül utánuk jött Paul, a legidősebb fiú aktuális barátnőjével, és Jamie, a középső Walker fivér feleségével és három fiukkal. Rögtön hatalmas hangzavar kerekedett, a felnőttek egymás szavába vágva beszélgettek a sátor alatt felállított asztal körül, a gyerekek a fűben kergetőztek. Egyedül Chris volt csendesebb, de ehhez már hozzászoktak az utóbbi években. Egy ideig próbálták kirángatni a mélabússágából, de végül feladták. Reménykedtek, hogy idővel újra az a nevetős, életvidám férfi lesz, aki azelőtt volt.

Susan és Steve elbüszkélkedtek az új hajójukkal, Paul az ügyvédi irodáról beszélt, ahová hamarosan beveszik társnak, Jamie-ék a következő gyereket tervezték, isten tudja miért, de akartak még vagy hármat. Mindenki megtalálta a maga helyét az életben. Pault nem érdekelte a farm, jogot tanult, beállt egy ügyvédi irodához dolgozni, szépen haladt felfelé a ranglétrán. Követhetetlenül váltogatta a barátnőit, de szülei bíztak benne, hogy valamelyik mellett majdcsak megállapodik.

Jamie hamar rátalált az igazira. Maryvel még a gimnáziumban jöttek össze. Jamie focizott, Mary volt a pomponlányok vezetője. A Calgary Egyetemen végeztek mindketten, Jamie tanár lett, Mary pedig otthon maradt a gyerekekkel. Szerelmük irigylésre méltó volt.

Az ilyen összejöveteleken végre együtt lehetett az egész család. Egyedül Paul új barátnője érezte magát kívülállónak. Susan próbálta őt is bevonni a beszélgetésbe, de látszott, ez távolról sem az ő világa. Testhezálló ruhájában kirítt a társaságból, tűsarkú cipőjében botladozott a fűben.

– Barbara, hogy ismerkedtetek meg Paullal? – kérdezte Jamie, hátha egy kis beszélgetéstől felenged a lány. Közben pedig arra gondolt, a csaj tuti, hogy lenyelt egy karót, amitől ilyen átkozottul egyenes a tartása, és nagy valószínűséggel még nem vett levegőt, mióta megérkeztek, nehogy a hasán megjelenjen egy apró domborulat.

– Egy modern művészeti kiállításon találkoztunk – válaszolt kurtán a lány, és újra belemerült az okostelefonjába.

– Ühüm, értem. – Marha jó. Miféle válasz ez? Mindegy, én megpróbáltam, tiszta a lelkiismeretem – tette hozzá gondolatban Jamie, aztán odakiabált a legkisebb fiának, hogy ne pisilje le a rózsákat.

– És mivel foglalkozol? – próbálkozott ezúttal Chris.

– Ügyvéd vagyok, természetesen – vakkantotta anélkül, hogy felnézett volna a telefonjából.

– Természetesen. Príma. – Na, én is feladom – konstatálta magában Chris. – Apa, srácok, megnézitek az új szerzeményemet? Vettem egy gyönyörű lovat a legutóbbi lóvásáron.

– Naná – pattant fel Paul, mert kezdte magát kínosan érezni Barbara miatt.

– De… – kezdte volna a nő.

– Pár méterre leszek. Addig beszélgess a lányokkal – javasolta neki Paul.

– Miről? – szűrte a fogai között a szavakat Barbara.

– Női dolgokról. Nem tudom, Barb. Csak engedd el magad – mosolygott a férfi, és kicsit kárörvendően gondolt arra, hogy most bedobhatja a barátnőjét a sűrűbe.

Susan nézte, ahogy férje és fiai elindulnak a karámok felé. Mind a négyen magasak, tekintélyes kiállásúak voltak. A fiúk az apjuk szőke haját örökölték, és az anyjuk kék szemét. A többi tulajdonságot tekintve viszont különböztek egymástól. Paul vékony, merev tartású, folyton öltönyt visel, bár az ilyen alkalmakkor kicsit elengedi magát. Most egy szövetnadrág és feltűrt ujjú szürke ing van rajta.

– Paul méretre készült olasz bőrcipője pont lócitromok közé való – szólt közbe Nora, mintha csak kitalálta volna Susan gondolatait. Az egész társaságban harsány nevetés tört ki.

– Emlékeztek, amikor tavaly belehasalt a tehénlepénybe? – kérdezte Susan mosolyogva.

– Lehet azt elfelejteni? – kuncogott Nora.

– És röhögés nélkül, büszkén sétált be a házba, hogy mindent kidobjon a kukába – bukott ki Maryből.

– Évek óta akkor láttam először farmerben – emlékezett vissza a fiúk anyja.

– Egy hordóban égette el a ruháit – kontrázott rá Nora.

– Egy húszast rakok rá, hogy ma is előhozza Jamie a témát – csapta le a pénzt az asztalra Mary.

– Nem fogadok, úgyis te nyernél – hárított Susan.

Mindenki nevetett, csak Barbara ült továbbra is mereven, bár mire a lányok idáig eljutottak, kissé elpirult. Látszott, hogy percről percre kínosabban érzi magát, nyilvánvaló, hogy nem ilyen társasághoz szokott.

Susan visszafordult a karámok felé, és a fiait pásztázta. A férfiak már a kerítésnek támaszkodtak. Jamie nagy karmozdulatokkal adott éppen elő egy nyilvánvalóan vicces sztorit. Erősen gesztikulált, és látszott, hogy a nevetéstől már alig tud beszélni. Boldognak, fesztelennek tűnt, és biztosan az is volt. Farmerben és pólóban ő volt a leglazább a testvérek között. Imádta a feleségét, a gyerekeit, a munkáját, a tanítványait, az egész életét.

És itt van Chris, az ő kicsike fia, akit négy éve összetört az élet. Izmos, magabiztos felnőtt férfi, akinek szemében évek óta ott tükröződik a fájdalom. A legkitartóbb a fiai közül. 5 éve vette át a birtok irányítását, és átkozottul jól csinálja. Azóta már kifizette a testvéreit, és itt-ott fejlődést is lát, ha körbenéz. Megérdemelné a boldogságot, reméli, hamarosan meg is találja.

– Rendben lesz, hidd el Suz – fogta meg Nora az asszony kezét.

Mikor visszaértek, Chris kezében egy lyukacsos doboz volt, amit lerakott Holly elé.

– Bontsd ki, kicsim! Boldog szülinapot! – térdelt le a fűre a doboz elé.

Holly kapkodva vette le a tetőt, és felsikoltott örömében. A dobozban egy zsemleszínű szőrpamacs kuporgott. Félénken tekintett felfelé az idegen arcokra.

– Nagyon óvatosan kell vele bánni. Nagylány vagy, ő pedig egy pici, érzékeny állat.

– Hogy hívják? – emelte kis óvatosan a kislány a kutyust.

– A tiéd, nevezd el te.

– Királylány lesz a neve.

– Ez egy remek név kicsim, csakhogy Királylány fiú.

– Óóóóó. Akkor Cuki. Szeretem Cukit. Te is szereted Cukit, apu? – ölelte magához az apró jószágot a kislány, arcát a puha bundába fúrva.

– Imádom Cukit, drágám.

– Honnan szerezted ezt a kócos izét? – suttogott öccse fülébe Paul.

– Az állatkereskedés ablakán keresztül láttam meg. Már csak ő maradt, a testvéreit mind elvitték, gondoltam, ő is megérdemel egy családot. És nézd, Holly hogy odavan érte – bökött a lánya felé Chris.

– Az már igaz. Mindenki megérdemel egy családot.

Hamarosan Nora és Susan jelent meg a tortával az ajtóban. Háromemeletnyi rózsaszín habcsoda volt a kezükben, legalább 100 gyertyával. Mind a négy unokára szükség volt, hogy elfújják a gyertyákat. Mire mindent végigettek, minden ajándékot átadtak, és mindenki beszámolt a legújabb fejleményekről, beesteledett.

A nők rendet raktak, bepakoltak mindent a mosogatógépbe, hogy másnap a munkások el tudják szállítani a sátort és a padokat. A férfiak vállalták a kicsik fürdetését. Ezután minden gyerek Holly ágyában várta, hogy a nagypapa felolvassa az esti mesét. Cukira Paul vigyázott, amíg a gyerekek elaludtak, és betehette rögtönzött fekhelyére, egy régi pulcsival kitömött, kettévágott dobozba. A kutya még nem igazán tudta, mi az illem, úgyhogy belepisilt a férfi ölébe. Paul fintorogva tette a helyére a kölyköt, és undorral az arcán felállt.

– Ez azért mégsem egy tehén, ne parázz – szólt be neki Jamie.

Paul egy rózsaszín pónit vágott hozzá, ami pont fejbe kólintotta őt. Jamie egy fésűt talált egy asztalkán, amit készült eldobni, amikor tekintete találkozott az apjáéval, úgyhogy inkább leengedte a kezét. Így is gyorsan el kellett hagyniuk a szobát, mert nem akarták, hogy a gyerekek felébredjenek az egyre hangosabb röhögésüktől.

Miután mindenki elhelyezkedett a régi szobájában, Chris még kiment, hogy megnézze az állatokat, és hogy kiszellőztesse a fejét. Szerette a családját, de sok volt neki a mai nyüzsgés. Megállt Frász bokszánál, a ló pedig bökdösni kezdte a vállát, hogy megkapja a szokásos fejvakarást. Mennyivel könnyebb az állatokkal. Egy kis kényeztetés, megfelelő ellátás, és kész is – morfondírozott magában Chris.

– Minden rendben, fiam? – Észre sem vette, hogy az édesanyja mikor jött be, de most ott állt mellette az istállóban, és ő is szórakozottan elkezdte simogatni Frász szürke sörényét.

– Persze, csak egy kis csendre vágytam.

– Nem így értettem. Nem jöttetek el apád születésnapjára, sem a kicsi Gordonéra. Mintha csak el akarnál temetkezni ide az isten háta mögé.

– Csak sok volt a dolgom, ennyi.

– Ne hazudj nekem. Az anyád vagyok. Látom, hogy még mindig nem heverted ki. Évek teltek el, Christopher.

– Lehet az ilyet kiheverni? Mert ha van rá gyógymód, akkor rajta, avass be a titokba! Mindenki sürgetni akar, én viszont nem tudok ezen olyan hamar túllépni, mint mások. Miss McNamara már össze akart hozni egy „kedves kislánnyal” a szomszéd városból. Alig tudtam kimosakodni az ügyből. Jesszus, ennyire szánalmasnak látszom? – tette fel a kérdést Chris, ami után néma csend lett. – Ne haragudj, anya, nem rád haragszom, csak már kezd telelenni a hócipőm.

– Semmi baj, drágám, majd túljutsz rajta. Nálad nyilvánvalóan lassabban mennek a dolgok, de biztosan tudom, hogy újra olyan boldog leszel, mint évekkel ezelőtt, vagy talán még annál is jobban.

– Köszi, anya. Szeretlek!

– Én is szeretlek téged, bogaram – simogatta meg fia vállát Susan.

– Az a szemétláda! Nem hiszem el, hogy erre is képes volt – kelt ki mérgesen Andi.

– Pedig elhiheted. Bementem a bankba, hogy pénzt vegyek le az utazáshoz, és mindössze 275 000 Ft volt a számlán – vágta rá mérgesen Kori.

– De hát több milliót raktál rá, mikor eladtad a lakásod és odaköltöztél hozzá! Az a te pénzed volt. Ehhez nem volt joga! Mi a búbánatos francra költött el milliókat?! Ráadásul jól keresett, és a te fizetésed is arra a számlára ment.

– Kértem egy kimutatást és kiderült, hogy az elmúlt egy évben ment el a pénz nagy része. Sokszor jött úgy haza, hogy fogalma sem volt a külvilágról, vigyorgott, mint a vadalma, vagy épp tombolt. Először az alkoholra fogtam, aztán rájöttem, hogy más van a dologban. Amikor nyíltan rákérdeztem a drogra, totál begőzölt. Aznap éjjel aludtam először nálad. Biztos emlékszel – Andi szomorúan bólintott. – A féktelen életmód, a drog, a pia… A halála körülményeiből az is kiderült, hogy a luxusprostikra sem sajnálta a pénzt.

– Hogy mi? – kapta fel a fejét Andi.

– A rohadt életbe, ezt nem akartam kikotyogni. Nem mondtam el senkinek, csak a drágalátos szülei tudják, biztosan ezért fizették a temetést. Nem volt pofájuk velem fizettetni, amikor az agyonmajmolt fiuk totál belőve egy prostival az ágyában dobta fel a talpát. A rendőrök is meg akartak kímélni attól, hogy megtudjam, de addig kötöttem az ebet a karóhoz, míg végül szemlesütve kibökték. Sütött róluk a sajnálkozás, és nem azért, mert megözvegyültem, hanem mert ilyen körülmények között. Szánalmas rongydarabnak éreztem magam. Feszengtek ők is és én is. Alig várták, hogy kimeneküljenek a kínos szituációból – emlékezett vissza a néhány napja történt jelenetre Kori. Egy kihallgatószobában ült, szemben vele két fiatal rendőr, akik egyre többet mozgolódtak a székükön. Ő meg csak nézte őket, vagy az ölében összekulcsolt kezét bámulta, és próbálta feldolgozni, ami az imént elhangzott. Zsongott a feje, szédült, úgy érezte, rászakad a plafon, egyre közelebb kúsznak a falak. Hánynia kellett. Az egyik férfi egy kukát nyomott gyorsan a kezébe.

– Hívjunk egy taxit, hölgyem? – kérdezte, ő meg csak bólogatni tudott. A másik férfi a szobában maradt.

– Nézze, elég nehéz lehet most magának, lehet, hogy nem ártana, ha felkeresne egy szakembert, aki rendbe tenné a lelkét.

Közben visszaért a másik férfi, hozott neki egy pohár vizet, és mondta, hogy öt perc múlva megjön a taxi. Kori megköszönte a segítségüket és az őszinteségüket, majd remegő lábakkal kisétált az őrs elé. Levegőre volt szüksége. Nem volt jobb ötlete, leült a fal tövébe, mert félt, hogy elájul. Nem akarta még azzal is megspékelni a napot. Tehát a rendőrség épülete mellett kuporogva várta meg a taxit, amivel hazavitette magát. Otthon pedig felkavarodott gyomra minden tartalmát kiadta magából, aztán lefeküdt a fürdő padlójára, összegömbölyödött és kisírta magát. És nem a gyász miatt, hanem a megszégyenüléstől.

– Basszus, Kori. Hogy tehette ezt? Mekkora egy… nem is tudom, minek nevezzem – rántotta vissza Korit az emlékek világából Andi.

– Nem értem, hogy süllyedhetett idáig. Én rontottam el valamit? Jobban kellett volna figyelnem? Többet kellett volna vele foglalkoznom? – töprengett el Kori.

– Nehogy már magadban keresd a hibát – kiáltott fel Andi –, amikor az a barom kicsinálta magát és tönkretette az életed. Erről csak ő tehet. Vagy eleve hülyének született, vagy ilyennek nevelték, de te egy percig se okold magad. Gyorsan bedőltél egy szélhámosnak, aki aztán szépen tönkrevágta az elmúlt három évedet.

– Pedig olyan szép volt az első pár hónap – mondta ábrándosan Kori, miközben a padlót bámulta.

– Ja, aztán puff, pofával belezuhantál a szakadékba. Zseniális. Most hogyan tovább? Maradsz, és keresel valami melót? Ellakhatsz velünk, amíg talpra nem állsz – nyújtott Andi egy újabb szelet csokit barátnőjének.

– Ó, persze, lakjunk négyen egy kétszobás albérletben. Nagyszerű lenne. Így is úgy éltek, mint a heringek.

– Jó buli lenne. Gondolj csak bele.

– Sorban állnánk a WC-nél reggelente, aztán ott pisilnénk össze magunkat, mire az egyikünk végez. Tényleg hatalmas buli. Tudom, hogy te szereted, ha folyton a nyakadon lóg valaki, mert nem szeretsz egyedül lenni, de én megőrülnék tőle. Én szeretem, ha a magánszférám jó nagy – kalimpált maga körül Kori, a kezével is kifejezve magát.

– Na végre, kezd visszatérni a humorod. Ez is valami. Bár hozzátenném, hogy totál antiszociális vagy. Neked nem a szokványos kartávolságnyi személyes térre van szükséged, hanem legalább tízméteresre – magyarázott csapkodva Andi is, hogy jobban érzékeltesse a mértéket. Közben úgy nevetett, hogy majdnem megfulladt egy darab csokitól.

– Hahaha, marha vicces lány vagy te. Mondtam már?

– Halálos poénjaim vannak – köhögött tovább Andi. – Nos? Tervek?

– Elmegyek oda, ahová akartam, csak most annyi változott, hogy melót kell keresnem hozzá – felelte Kori.

– Gondolom, két kézzel kapkodnak a magyar tanítók után. Ki is van táblázva méterenként: „Totálisan leégett magyar tanítók jelentkezését várjuk. Hívd a következő telefonszámot…”

– Úgy látom, elemedben vagy. De most komolyan. Szükségem van pénzre és környezetváltozásra – erősködött Kori.

– Hozd a laptopot, nézzünk szét, hátha találunk valamit, szerintem nullával egyenlő az esély rá, de egy próbát megér. Amíg ideérsz vele, én elkezdek imádkozni valami csodáért, bár biztos hatásosabb lenne, ha járnék templomba, vagy legalább beszélgetnék néha az öreg mókamesterrel – kontrázott rá Andi.

Kori visszatért a laptoppal, lerakta a dohányzóasztalra, odakuporodtak elé, és elkezdték átfésülni a netet, vagy ahogy Andi mondta, keresni a csodát.

– Már jojózik a szemem, Kori, totál reménytelen. Gyere inkább hozzánk tonhalnak – dőlt hátra nyögve Andi.

– Heringnek – javította ki reflexszerűen barátnője.

– Mi?

– Heringnek.

– Ilyenkor bezzeg vág az agyad, de ha egy apokalipszissel felérő házasságról van szó, lefagy. Megyek, főzök még kávét, mert úgy érzem, ez az este hosszú lesz.

Andi kiment a konyhába és beindította az ultramodern kávéfőző kütyüt, aminek semmi értelmét nem látta. Szerinte megteszi az egyszerű kotyogós is. Mondjuk ezt sem Kori akarta. Ő is beérte volna egy, a szülei házából elhozott kávéfőzővel is.

– Csoda történt! – kiáltott ki barátnője a nappaliból.

Andi afrikai futókat megszégyenítő sebességgel sprintelt be, majdnem átesett az asztalon.

– Na, muti!

– Tessék, olvasd! – fordította Kori Andi felé a gépet.

– Ühüm, faja. Megint agyfagyásod van? Annyit tudok angolul, hogy I love you, meg, hogy Kiss me.

– Kezdj el egy tanfolyamot, nem mászkálhatsz nyelvtudás nélkül a világban.

– Oké, zsenikém, ha kimész, és két hónapnál tovább húzod ott, esküszöm, megtanulok ennél több mondatot is. De most lennél olyan kedves, megtennéd a kedvemért, ha nem nagy fáradtság számodra, hogy lefordítod nekem ezt a hülye hirdetést?

Kori lefordította magyarra, és mivel nem találták túl kockázatosnak és hatalmas átverésnek se tűnt a hirdetés, írtak egy egész jó motivációs levelet. Közben elfogyott még pár csésze kávé, a lábuk elzsibbadt a töröküléstől, de egy óra elteltével rákattintottak a küldés gombra, úgyhogy nem volt visszaút. Mivel aludni ennyi kávétól nem tudtak, rendeltek egy extra húsos pizzát, tévéztek, beszélgettek a kamasz éveikről, és egyszer sem hozták szóba Frigyest. Valamikor hajnalban aludtak el a kanapén. Kori összegömbölyödve, Andi szétvetett végtagokkal, nyitott szájjal, horkolva.