Móricz Zsigmond

MÓRICZ ZSIGMOND
ÖSSZES KÖLTEMÉNYE

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-121-0

MOBI ISBN 978-963-453-122-7

TARTALOM

ÉDES KICSI BIMBÓM
CSÖND

ZSOLTÁROK KÖNYVE
XXX. ZSOLTÁR
LXIX. ZSOLTÁR
XCIII. ZSOLTÁR
CXX. ZSOLTÁR
CXXIII. ZSOLTÁR
CXXVI. ZSOLTÁR
CXXIX. ZSOLTÁR
CXXX. ZSOLTÁR
CXXXI ZSOLTÁR
CXXXIII. ZSOLTÁR
CXXXVII ZSOLTÁR

TAVASZI DAL
SÓHAJ
MISANTHROP
MORS
A MAGYAR ASSZONY
CSODÁLKOZÁS
RESZKET A GÉP
ADY
MAGYAR FA
KESERGŐ
ÉJFÉLI GÖRCSÖK
CSAK MEGMARADNI
ZRINYI
A MAGYAR UGAR ÚJRA ÉNEKEL

JAJ
ÉN
BALLADA
A LEVIATHAN
KAIN

REGÉNYFOLYTATÁS
A GYERMEK HAZAMEGY
SIKER ÉS BUKÁS
MINT A MEZŐNEK VIRÁGAI

ÉDES KICSI BIMBÓM

1.
Virág, virág, fehér virág,
illatos, szép, sok, sok virág,
édes, bájos, feslő, nyíló,
Csöpp fiamra hajló, hulló.
Szép kép, színes felejthetlen,
holtig őrzöm a szívemben.
Pompa, ünnep, suttogó szó,
könny és búgás, halkan hangzó;
Gyászos, rémes, gyilkos, őrült
ijjedelmek ülnek körűl,
nagy, fekete, lomha árnyak,
mik szivemre kínnal szállnak;
dermedt, hörgő, görcsös jajjok;
bent fúlnak, nem nyerve hangot;
meredt, tompa, hályog szemek,
minden fakó, ónos, remeg;
Ájult, meg sem termett eszmék,
mi volt, mi van és mi lesz még!
Élet! Halál! Öröm! Átok!
Ravatalnál állok, állok...
2.
Hogy eltemettünk kis virágom!
Ment szépen, csendesen.
Az életgép ezt is lejárta,
mint rendesen.
S hogy elnéznélek kis virágom!
Bölcsen. Józan. Tudom
ez rendes. Ez az élet. Így jár
a kész uton.
Szép voltál. Nagy. Én kis virágom.
Piros, pufók, remek.
Szél kelt és rá betegség. Véged.
Apád temet.
És lám. Mi élünk, kis virágom.
Ez így megy mindenütt.
S az is, hogy arccal vág le földre,
amint leüt.
3.
Üres, kihalt a ház,
hol gyász tanyáz...
Nincs egy szeglet, sarok,
hol jól vagyok...
Csipkés kocsi ijeszt,
kis szék jegeszt...
Sok szétszórt semmiség,
kacaj, mesék...
A fácános váza
játszóháza...
A nagy virág helyett
rád ő nevet...
A hímes szőnyegen
csak megjelen...
Hogy rád kacag szeme
elhalsz bele...
Zsufolt, lázas a ház,
hol gyász tanyáz...
Minden szeglet, sarok
belém sajog...
4.
Megzördül a lomb közt.
Meglendül az ág.
A rémület rajtam
átrohan, át.
Csönd és nyugalom van.
Vidám, ami él.
Csak szívem, a sajgó
fél, fél, fél.
5.
Édes párom, gyönyörűm,
lásd az ég nem könyörűl.
Bimbónk, kettő leszáradt,
rajtunk a bánat.
Párom, mézem, életem,
rés nyíljon a fellegen.
Könnyek árja apadjon,
csókunk fakadjon.
Én valómnak szép párja,
lelked a lelkem várja.
Vihar után hő nap ez:
újra virág lesz.
1909. február 16.

CSÖND

Éjjel fölrezzenek:
nem sír?
Nappal várok, lesek:
nincs hír?
Mellettem édesem
csak sír.
Gyászújjal csöndre int
a sír...
1909. február 16.

ZSOLTÁROK KÖNYVE

XXX. ZSOLTÁR

Dávid hálaéneke nagy veszedelem után
Magasztallak Uram, felemeltél engem,
Nem hagytad, nem türted más rabjává lennem,
Óh Uram, Istenem, hozzád kiáltottam,
Könyörültél rajtam.
Felhoztad lelkemet alvilág poklából,
Fel is támasztottál haldoklók hadából,
Zengedezzetek az Urnak minden hívek,
Hálával tölt szívek.
Percig tart haragja, élethosszig kegye,
Este bánat száll ránk, öröm kél reggelre,
Azt mondom én azért jó állapotomra:
Nem rendül meg soha!
Így könyörgék: Uram, mit használ csöpp vérem,
Ha por issza, hogyha éltem végét érem,
Dicsőit-e Téged az a por s holt lélek?
Irgalmazz, hadd élek!
És te siralmadat fordítád vígságra,
Gyászruhám leoldtad, im bíborra váltva!
Zengjen dicséreted, magasztaljon Téged,
Örökké, mig élek.

LXIX. ZSOLTÁR

Nagy nyomorúságban sínylő ember esedezése
Szabadits, szabadits óh Isten,
Mert a víz, mert az ár elsodor.
Mély sárba, dágványba sülyedtem,
Az örvény elborit, rám omol.
Elfáradt, kiszáradt a torkom,
Elbágyadt, elborult két szemem,
Kiáltok, jajongok a porban,
Mert várlak, idézlek Istenem.
Több gyülöl, több üldöz, mint a por,
Ok nélkül, ártatlan zaklatva.
Te ismersz, te láthatsz; szivem forr,
Hogy hiszek, hogy bízom szavadba!
Szavadért, nevedért gyalázást,
Szenvedek, eltürök lenézést:
Epedek, esengek érted s lásd
Jövevény lettem én, jövevény;
Gyalázód legyaláz cudarul,
Mert Érted, mert Véled cselekszem:
Ha sirok, bőjtölök rám fordul
S gyászomban kicsufol ezer szem.
Leszólnak, szidnak a kapuban,
Kicsufol, kidalol a részeg:
De áldlak, imádlak én Uram,
Mert lelkem, mert szivem felvészed.
Emelj ki, ments ki az iszapból,
Ár, örvény, verem el ne nyeljen:
Kegyelmed, irgalmad s jóságból
Szent orcád tünjék fel a helyen.
Légy közel, váltsd meg bús lelkemet,
A szégyent, pirulást Te látod,
Megtörten, betegen lehellek,
S részvétet, vigaszt nem találok.
Mérgeket kevernek étkembe.
Ecetet, hánytatót, ha innám:
Vakítsd meg, roskaszd meg éltembe,
Dobzóknak, hetykéknek hálót hányj.
Palota lakásuk pusztává
Busuló haragod tapossa:
Kit kedvelsz, kit szeretsz értük lásd
Pusztáknak, hegyeknek lakossa.
Gyüjtsd egybe, szedd össze gazságuk,
Életet, váltást ne érjenek:
Nyomorult szenvedő rabságut,
Emeljen fel engem érdemed.
Énekkel, hálával dicsérlek
S kedvesb ez ökörnél, tuloknál:
Óh öröm betegnek, szegénynek,
Hogy az Ur, az Isten reánk vár.
Dicsérjék az egek s föld martja,
A tenger és mi él, szent nevét,
Mert Siont és Judát megtartja,
És benne szolgáit, hű népét!

XCIII. ZSOLTÁR

Örömének
Uralkodsz óh Uram, méltóságot öltvén,
Felöltöztél Uram, hatalmat övezve:
Megingathatlanná földed erősítvén,
Erősited széked szilárddá, örökre.
A folyók óh Uram, folyóvizek zúgnak,
Zudulnak fölvervén hullámoknak ivét:
Zúgó, zengő, dörgő, felséges hangjuknál
Felségesebb Uram, legszelidebb igéd.