Móricz Zsigmond

Rózsa Sándor összevonja a szemöldökét

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-109-8

MOBI ISBN 978-963-453-110-4

TARTALOM

A hegyen, ahonnan messze lehet látni
Tavaszi pezsdülés
Ki hogy, de él mindenki
Az úgy volt
Mikor van a magyar egy akaraton?
Titok a pusztán
Fehér asztalnál
Ződvásár
A tavaszi vihar napja Bécsben
Bor lelke
Dona kapitány
Bécsi napfény
Sorakozó
Vihar előtt
A szegvári bál
Hangok az éjben
Pozsonyi mese
Szagos rozmaring
A parkban
Deák
Boldogság
Zűrzavar
A híd
Fegyverre, magyar!
Farkastanya
Szegedi szózat
A pestiek
Gerillák
Csata
Egy lat lőpor
A szaladás
Rózsa Sándor
Selyem Kata

A hegyen, ahonnan messze lehet látni

De nem ölég messzi - gondolta az öreg katona roppant bajusza alatt, és nézegetett arra napkelet felé. - A högyrű se látni elég messzi!

Nem látott semmit se, csak erre is hegyeket, meg arra is hegyeket. Olyan hegyek laknak ezen a tájon, hogy ha a darab felhők az ég tetejéről mind lesuvadnának és kősziklákba fagynának, akkor se volna ilyen a szegedi pusztán.

Hiszen azt szeretné az öreg katona látni. Csak éppen azt, a szögedi szép, kigyalult, sima pusztaságot.

Hogy is mondta a röszkei kovács: "Nem ördög az embör, hogy hat nap alatt mögacélozzon egy ásót." "De az Úristen hat nap alatt az egész világot mögteremtötte, hajja ken!" - morgott neki a szögedi embör. "Olyan is a!" - felelt a kovács. - "Mit, kend az Úristen munkájába is kételkedik? Mi héjja van annak?" "Hát a högyeket még elgereblyélhette vóna!"

Úgy látszik, a szögedi kovács is tekergett erre!

Bizony itt lött vóna dóga űszentfölségének, mert itt nagyon gubancosra hagyta a határt, nem úgy, mint otthon a gyönyörűségös szép szögedi mezőn. Lám, még az Úristen is jobb szerette a magyarokat. Nincs ott még egy kapavágás högy se. Ha vakondék föltúrja a fődet, már az is förtelmesen elrútítja a világot.

S neki mégis itt köll csatangolnia már tizenkét esztendeje ebbe a görbe világba. Ósztrijjába. Ahelyett, hogy a gémök kurjantását mög a bölömbika harangozását hallaná, csak mindig a högyi szél zúgását köll fázlalnia.

Megcsavarta vastag bajuszát, s a távolba nézett.

Csuda egy világ. Nem löhet azt tizenkét esztendő alatt se mögszokni, hogy neki ilyen isten nélkül való idegönben köll elharákolni életének legszöbb napjait. Nem hitte vóna soha, hogy van olyan tájék, ahun kétször-háromszor kél a nap. Még a napnak is keserves ezöket a hegyöket mögmászni.

Csudálatos szép világ vóna, aki szereti, arra a Rax-högy felé: azt már ismeri. Högy högy hátán. Kinek volt kedve s türelme benne, hogy így rakosgassa föl a högyeket egymás hegyire hátára. Ebbűl a magasbúl mán csak olyan játékhögyek, mint ha a homokban építenek a gyerököcskék.

De a katona azért nem ezen gondolkozott, ez neki csak egy bajuszsodorintás. Gondolkodni - ha már az ember ráér a sürgős dolgától, mikor poszton áll, osztán akar a juhász, őrzi a högyeket, hogy el ne lopják -, akkor már csak azon gondolkozik, hogy tizenkét esztendő, tizenkét esztendő. Mán nincs több hátra, csak négy. Akkor osztán kap obsitot, de akkorát, hogy betakaródzhatik vele fejtűl lábig, de még maga mellé húzhatja, mint paplany alá a gyerökeit. Mög az asszonyt is. Sátoros ünnepökön.

A fiai. Három fia van otthon. Maradék Pál otthon is van egy, mög Maradék Jóska mög Maradék Pistike.

Mikor a tőtésrűl elragadták, nem is tudott hazamönni hozzájuk, nem is látta őket utójjára. Talán ha látta vóna, a szíve is jobban mög vóna nyugodva. De nincs benne a szömiben az utolsó kép. Hogy sírt-e a fiú, vagy nem sírt, hogy állott, jobb lábán-e vagy a balon, hogy mit mondott neki utójjára, azt-e, hogy "édösapám osztán gyüjjün haza!" vagy azt, hogy: "Hozzon valamit..." Biztosan mondott vóna egyet vagy mást mindenik gyerök, de ha ű azt hallja, akkor itt csöngene ma is a fülibe, mög itt villogna valahogy a szöme előtt a hangjuk, a képük...

Hogy aszongyák errefelé: "Ez az a híres magyar katonavirtus, amivel olyan nagyon fel vagynak a nóták, s lám, egy magyar se szeret katona lenni..." De a ménkű mögütötte, hogy valakit csak úgy kikapjanak a fészökalja családjábúl, és ideröpítsék a högyek tetejire, osztán még azt akarják, hogy eszibe se jusson, hogy embör is vót valaha, csak arra köll neki gondolni, hogy katona, bajnét.

Nem érdömös ezön még csak elgondolkozni se.

Mikor gyerök vót, nem vót őneki soha annál nagyobb vágya, mint hogy isten segödelmivel mundérba kerüljön a szennyes gatya helyött, és csizmát húzzon a mögretkösült lába fejire. Ha szép katonákat látott, lóháton, ficánkolva, aranyos zsinórral, sárga paszománttal, vörös nadrágban, pöngő sarkantyúval, ha látta, már mönnek, majd mögszakadt utánuk a szíve. Mást se játszottak, csak katonát, török-magyar katonát. Mán a gyerök azt énekölte:

török vitéz elvágta
mivel gyógyította
síppal dobbal nádi hegedűvel

De most csak olyanok löttek a vitézi énekekből, hogy afféléket köll fúdogálni, hogy:

sűrűn mögesik az rajtunk
hogy nincsen komisz prófuntunk
panaszkodunk a tüsztünknek
még az istenömet sziggya

még az istenömet sziggya
késér káplár áristomba
tödd rá azt a rövid vasat
huszonötöt vágjunk rája

Azér vigyék idegönbe! idegönbe! idegöni szóra! amit vakog, vakog, de még ma sem tudott valami jómóddal bögyire szödni. De nem is akarta mögtanulni, nem akarta érteni, nem tűrte, hogy az ő friss malacpecsönnye-szagú magyar beszédjét kikaparják a fogai közül... Mönni köll, mönni, mönni. Azt mögérti. De se mönyecskével nem kéván itt szóba elegyönni, hiszen otthon várja ütet az ű jó testű, kedves orcájú, nevető szavú mönyecskéje: itt piszkítsa be magát valami rusnya högyi fejérnéppel?... Bocskoros a fattya...

Tizönkét esztendeje, hogy elindították, azúta mögállás sincs. És sömmi, de sömmi, sömmitlensömmi hírt nem hallott a családokrúl... Míg Szögedöt csak elemlögetik, vannak itt, mindég kerül egy-egy szögedi bicska, amit összefennek egymáshon... de mit halljon ezektül a némáktúl Szögedrűl?... Szöged, Szöged, azt se tudják, mi szögön szegött kenyér a!

Mi köze neki ahhon, hogy errefelé is embörök élnek. De mög asszonyok is. Ezök az embörök, egy sincs köztük olyan, akivel csak egy napot tőtött vóna gyerökkorába... az asszonyok mög... még a ruhájuk is más... Hát még a szavuk, hát még a szívük. Á, mit, dehogy is ótaná be űket.

Löhetnek, amilyenek akarnak lönni, mit ér? Idegönök. Nem érti beszédjüket, nem törődik vele, hogy mivel gondolnak, mivel nem... Még csak egy tehén sincs ezökben a nagy högyekben ideföl a magasban. Nem löhet itt tartani, mert napi járó fődön nem találnak semmi vizet. Mibűl éljen a szögény marha, ha nincs se forrás, se kút, se tó, se semmi. Itt nem áradnak mög tavasszal a vizek, mint odahaza a kedves faluba, Röszkén. Itt csak möghalni, mint így élni, magában. Mikor neki mögvan. Mögvan az embörnek a maga felesége, mögvan a három gyeröke. Már azóta nagyocskák. Pali már valamicsodás húsz esztendő körüli löhet, Jóska kettővel fiatalabb, Pisti mög néggyel is, mert közben möghalt egy. Már nem is tudja, mi volt a neve annak a pondrónak, olyan kevés ideig élt. Nem szokott eszébe jutni a kis halott. Annál többet számolgatja az élőket... vagy azok is möghalhattak azóta.

No nem baj. Csak kibírja.

Már csak négy esztendő van hátra, négy kis esztendő, mert tizönhatra szabadul.

Ha ide el tudott gyalog érni tizönkét esztendő alatt, csak haza is haza ér egy vagy két hónap alatt. Hazafelé a fakó is gyorsabban mögy.

Nem szeret az igazságra gondolni. Volt egy legény, akit egy vagy két nappal később hoztak utánuk, az mesélte, mi történt, hogy a pandúr a feleségit mögűzte. Akkor tizenkétször szökött mög, de mindig elfogták. Osztán beletörődött. Arra gondolt, hogy úgyis távol van, nem segíthet az asszonynak, hadd éljen. Nem hitte, hogy az asszony nem hibás. Ha meg hibás, akkor minek. Olyan asszonyért nem érdemös, aki hibás akar lönni.

Azóta mán az is szép tízesztendős, tizenegy löhet, a pandúrfiú. Ha van.

Rúzsa Sándor.

Hogy Rúzsa Sándor kimetszötte a pandúrt.

Ezön is sokat el löhet gondolkozni.

Azóta, aki onnan hazulról kerül, egyre többet hall rúlla. Hogy a nevit is csak úgy mondják: a gazda.

Gazda löhet! Mögelégödött a szíve, hogy van egy ilyen. Egy ilyen paraszt. Otthon. A pusztákon.

Szóval itt állott egymaga a hegyek tetején, körös-körül semmi ember nem bukkan fel, de nincs egyedül. Tizenkét esztendőn keresztül mind csak a régiek között él. Nem is élhet másképp, mert csak a maga nyelvén tud szólani, azon pedig csak az elhagyottak, a régen elveszettek felelnek neki vissza.

A háta mögül, a szikla háta mögül egy ember jött.

Nézi: vadorzó lehet. Elhasznált bőrnadrág van rajta. Öreg nadrág, még öregebb, mint aki hordja, pedig e se fiatal már. Lehet olyan ötven, ötvenöt esztendős, beretvált képű, ahogy errefelé ezek a lakájok, vadászok, snajderok.

Németül szólt. Nemigen értette.

Az ember sürgette.

A katona egyet köpött, hegyeset, éppen hogy keresztül a bámész képű cibil orra előtt, amit ez nagyon megnézett, még utána is nézett a köpésnek, mintha az valami rézkongó vagy aranykrajcár lenne, vagy legalábbis ezüstgyűrű esett volna le az ujjáról.

- Nu, nu - sürgette, s vékony bőre egészen verhenyegesre gyúladozott a nagy csudálkozásban s bámulásban.

Mit kérdezhet? Mit kérdezhet egyebet, mint azt, hogy hogy híjják őtet? Megfelelt neki:

- Az én nevem Maradék Pál.

A vadász nevetve bámészkodott. Úgy nyitva felejtette a száját, és abban ugyancsak kevés fog kezdett megmutatkozni.

- Mattarech - mondta -, Mattarech.

- Maradék.

- Mataréch.

- Nem matarék, hallja kend. Maradék!

Egyet rántott vaskos vállán, s megrecsegtette a saját nevét.

- Ma-ra-dék!

- Mar mar deck... - szótagolta utána a kis erdei ember. Mert a hosszúsága meglett volna, de vékony volt, és hálni járt bele a lélek. - Mar mar deck - vakogta, s a szájábúl, vastag ínyei közül kibityegtek a sárgára érett egyenes hosszú fogak. Mintha nem is fogak volnának, csak beledugdosott, esztergályozott tiszta csontdarabok. Mindenik annyifelé állott, ahány volt az ínyében.

A katona megcsóválta a fejét, legyintett.

- Elmöhecc, komám, olyan vagy mint a Simon kutyája, améknek kihúzgálták a fogát, osztán mán nem harap, csak csevög.

Az idegen egyre jobban mulatott:

- Nu kommst mit mir majn Kind Marmardeckli, wie ajne schöne Name hast du Marmardeckli...

De a katona, hiába Maradék Pál, mégse értette, hogy az idegenbéli hogy örül annak, hogy őtet márványfedőnek híjják.

- Az anyád keserves kínja - mondta szemébe: - némöt.

- Némöt, némöt - ujjongott fel az ember, s csapkodni kezdte nevettében a térdét. - "Pides németh" - ismételte el: úgy látszik ennyit mégis tudott magyarul, még azt is mondta, amit nem hallott.

- Ahh hahhá, ahhahá - kacagott harsányan -, ahhahá, ahh, hhahá... De biszt ein brafer Mencs... - "kutja matjár..." kutja magyár...

Evvel megkötötték a barátságot, egyik pidös németh, a másik kutja matjár...

Mingyárt kezet is nyújtott az ember, s ő megfogta a lágy, hosszú kezét.

De nem szorította meg. Minek. Szétnyomhatná egy perc alatt. De minek. Nem tehet róla, hogy csak német...

- Mögérti kend a magyar szót?! - rázogatta a lágy kezet, s belenézett az idegen ember nagy, kék szemébe, amelyben a harsány nevetéstől szinte könny volt.

- Khend, khend, khendet... - mondta az idegen még jobban mulatva és még jobban nevetve. Már egészen nyitva felejtette a száját, és gyorsan beszélt valamit, ami nagyon jó lehetett, mert nagyon jól tudott nevetni hozzá, de azt, hogy mit, azt már csak egyedül a magasságbeli jóisten érthette meg, meg a többi német.

- Mat jar, dasz iszt mat jar: stinkender német. Kut ja mot jar... - nem megvagyod semmi mást.

Kijavította magát:

- Nem, nem! nem möggagyogod, semmi mást.

- Most osztán jól kimondtad, komám - és nevetett Maradék Pál: - Á hát hiszen kend úgy kárál magyarul, még nem is láttam errefelé, akivel így el löhetne beszélgetni. Kicsoda kend? Olyan gané keze van, tán az ezredsnájder? Mi?

A vállára veregetett a németnek, amitől az még harsányabb lett, mint a hajnali rigó.

- Ja én musszajn motjor tudsz... Nicht zu fiel, nem sokat neked, csak kicsikát...

- Vándoróttál?

- Was?

- Nem tom, mi a mestörségöd. Ha nem snajder, rézöntő, vagy mi vagy. Attúl olyan vörös a pofád.

- Pofát, pofát - ismételte az idegen, és rettenetesen kacagott; a hangja messze elhangzott, és a sziklák visszakacagtak tőle.

- Suszter? Vagy takács? Vagy mi?

- I bin der König von Ungarn.

- König? Kő... mi a kő? Kő ing?

- Král... királ... Én meg vadok a matjor királ, hé, hé, ott jön a bajern királ... látsz neked szemtül... ott jön a würtenbergi királ... Nu, was sagst du dacu?

A katona mogorván bámult a három öreg vadászra, ahogy toprongyosan, de nagyon vidáman néztek rá.

- No ha ti királyok vattok - mondta -, komám, akkó én vagyok a római pápa... komám...

- Hahhahah, hahhaha, hahhaha! - fulladozott a kacagástól Ferdinánd, a jó császár, s kollégáinak megmagyarázta, hogy ez a vén bakancsos itt az ő alattvalója, magyar ember, s azt mondja, hogy ha ők mind a hárman királyok, "dann er iszt der Papszt von Rom und ihr alle leckt mir am ars..."

Így mondta, de a katona nem értette, mit is mond, meg nem is bánta. Azért valamit sejtett, mert mikor a nyúzott képű snájder - mert mi lehet ez más, az ezredsnájder -, mikor a vállára tette a kezét, nem rázta le, meg azt is tűrte, mikor az arcát paskolgatta, a snájder... akivel a másik két német versenyt kacagott, hogy csuda volt.

De akkor nézett nagyot, mikor jött a német csőstül. Az udvarhoz tartozók gyűltek elő, s tettek nagy hajbókolást és alázatot az "ezredsnajder" előtt.

Így került össze Magyarország felséges királya a szegedi puszták szegény kis emberével, akit miért, miért nem, azonnal kegyeibe fogadott.

- Ezt az embert magammal viszem.

Mi tetszett meg neki rajta, mi nem, azt nem magyarázta. De megtörtént, hogy a magyar puszták legkisebbik öreg legénye a birodalom császárjának az ajtónállója lett, akár hiszitek, akár se.

Rusztámjának fogta fel a császár a kemény s bátor szavú magyart, mert Napóleonnak nemcsak ellensége volt, de titkos bámulója is - és az volt az érzése, hogy az egyiptomi Rusztem nem volt hűségesebb urához, mint ez a Marmardeckli magyar katona lesz őhozzá.

- No. Ilyen urat kaptál - mondta neki a herceg Esterházy, aki főudvarmester vagy mi volt a Burgban. - Képzelsz-e ilyen urat a világon?

A katona eltűnődött s azt mondta:

- Hacsak Rúzsa Sándort nem...

Tavaszi pezsdülés

Az asszony magában van a házban. Most rakta meg a tüzet, annak a füstje szanaszét csavarog a szalmatető alatt.

Mert olyan a ház, hogy egy szoba az egész, úgy, ahogy van. Pallása sincs, az alacsony nádtető maga a pallás. Faluszéli ház. Az ilyen házakban élnek a boldog emberek.

Az asszony is folyton mosolyog. Ahogy a tűz meg-megvilágítja az arcát, még mindig meglátszik rajta, hogy szép volt ez az asszony valaha. De még ma is valamilyen. Vannak nők, akik örökre meg tudják tartani azt a szépséget, ami úgy meg tudja veszejteni a férfiakat, pedig hát asszony, asszony, nem azon fordul meg, hogy az orra hogy van szabva, meg a szeme, szája. Egészen más lakik egy asszonyban: például ebben a Maradék Pálnéban hét gyerek lakott. Egyen kívül mind megvan ma is. Egy elment az árvízkor. Megijedt az anyja, s ő ment el... Tizenkét esztendő is lakik benne, ebben a tizenkét esztendőben rengeteg bánat és mégis sok-sok nevetés.

Most éppen egy gyerek sincs itthon. A nagyok, azok már mind oda vannak, azok már nem látják az anyjukat, csak nagy ünnepen, ha az anyjuk bemegy utánuk... Ott vannak mind a Pandirkó Guszti portáján, bent Szegeden, mert olyan jó szál fiúk, hát szükség van rájuk. Az úr most a falunak a gazdája és ura, béreli a várostól az egész községet, most hát a községnek még az adója is neki szolgál, de még a gyerekadó is. Úgy válogat bennek, mintha azt nézné, a kiscsikót be lehet-e már fogni szekérbe?

De a kisgyerekek itthon vannak.

Ilyen is van három. Azóta, hogy Maradék Pál elment, és oly nagyon oltalmazza magát attól, hogy vérét el ne pocsékolja, az asszony nem tud olyan finnyás és maga megtartó lenni. Első lett a "pandúrgyerök", úgy híjja az egész falu, a másik a "rúzsajani", ezt meg így mondják, mert a nép szája a nagy virtusért nem irigyelt egy kis jutalmat a becsületmegmentőtől. Hát aztán, hogy igaz-e vagy nem, azt már senki se tudja. Meg van most még egy kicsi, ez már jány: "rúzsarúzsa" a neve. De már ez is el tud menni hazulrúl.

Így maradt otthon az asszony máma, ami bizony elég nagy ritkaság, mert a gyerek míg kicsi, mindig az anyján lóg, osztán kenyeret kér.

Zsófi ezen is mosolyog, ha eszébe jut. De irigylik, az egész falu irigyeli, csak azért senki se bántja, nem, egy rossz szóval nem illetné senki a világon, még a legnyelvesebb pletykafészek se. Maradék Pálnét, ezt a Zsófit, ezt úgy becsülik, mintha tőle függne az egész falu élete. Nem mondják mért, nem mondják minek, úgyis tudja azt mindenki, hogy kinek a Krisztus a barátja, nem kárhozik el: hát azon se csudálkozik a faluba senki, hogy ez a darab asszonycseléd se nem kapál, se nem fon, mégis mindig van neki tüzelője, van neki élelme, van mindene, ami kell. Csak úgy meg-megáll egy-egy szekér kóró vagy szalma vagy rőzse a ház előtt, oszt beszól valaki, hogy:

- Hé!

Olyankor Maradék Pálné kiáll a ház elébe, kövérkés kezét keresztbeteszi a hasán, és kedves mosollyal mondja meg, hova tegyék le ezt, meg azt.

De még pálinkát is tőt egy-egy hólyagpohárral, s abból ad annak, aki hozza a lisztet vagy a fél malacot, mikor mit. Pedig pálinkát se főz, az úréból pedig neki nem jut. És mégis kerül az is. Sok zegzug van egy ilyen házban, ahol semmi bútor az ágyon meg az asztalon kívül.

Á, dehogy bántanák őtet a falubeli barátnék, mikor mindenki ugyanezt a mosolygást viszi az arcán, akárhova fordul, akármerre mén, még az istenházába is evvel a kedves megelégült mosolygással mennek. Röszkeieknek jó, röszkeieknek könnyű. Van nekik, kéröm, olyan pártfogójuk, hogy annál jobb se kell.

Pandirkó Gyuszti se tudta, mibe fog, mikor bérbe vette ezt a falut a várostól. Ha nem volna ez a jóakaró, akkor könnyű lenne a dolog a faluval, de így a falu fődjére ki ne hajtson senki semmiféle járó jószágot, mert abból baj lesz... Falu marhája még egy szál el nem veszett, uraságé sem bántódott. De ha az uraság tulka betéved a falu fődjére, annak hamar tálba lép a lába.

Még az emberekkel is másképpen beszélnek ebben a faluban, akár a város, akár a Guszti pandúrjai. Röszkei ember könnyen odaveti akármiféle hajdúnak, pandúrnak, hogy "jó a tojás hagymával!" Eleinte próbálták megverni, aki ilyet kimond - guta tudja, mér haragusznak érte -, de mikor kivétel nélkül mindenki megkapta a maga korbácsolását, aki megsértette valahogy a röszkei magyart, attól kezdve a röszkeiek mosolyognak s csak éppen becsületből, meg béketűrésből nem piszkálódnak, mert nekik olyan védelmük van, hogy még akkor sem szabad a röszkeit megkalodázni vagy dereselni, ha akármilyen túlkapó volna is.

Mintha ez mind rá volna írva a derék menyecske orcájára s minden mozdulatára, ahogy ott totyog, motyog, sürög-forog a házban. Bizony a házban, mert azért híjják maig "ház"-nak a szobát az Alföldön, mert itt van ni, a Maradék Pálné háza kívülről is úgy egy ház, mint belülről. Ahogy a suba is suba, akár kifordítom, akár befordítom.

De még arra is kívülről került nádszegő ember, aki a széljárta lyukakat befedje, kivarrja, mikor megjöttek a szüret utáni öreg szelek.

Hogy ez a Zsófi hogy szolgálja le annyi idő óta ezt a nagy szívességet, azt aztán senki se tudja. Mert ha száz szemmel ellesik is, soha gyanúsat nem lát itt a legpletykásabb falu minden nyelve sem. Zsófihoz soha senki nem jön, Zsófi soha sehova nem megy. Hogy micsoda tudományuk van? Talán macska képében mászik ki az ablakon, odakint seprűre ül, úgy megy a szeretője után? Másképp ki nem lehet találni, de az bizonyos, hogy ha senki soha nem tudja, mit csinál a Gazda: ez a Zsófi tudja, csak nem mondja.

Van azért mit mosolyognia. Látni azt az elgondolkodó széles mosolyt, ahogy a mécsest gyújtja, s a szemébe villan a fény.

Még erre is van neki zsírozója; mécsesre. A tenyerében ott a kis tál, tele olvasztott faggyúval; abba van belefagyasztva a keskenyre szakasztott posztószél, azt kell meggyújtani, az aztán jól átitatva zsírban úgy ég, de olyan csodálatos fénnyel, senkinél nincs ilyen a faluban, úgy megvilágítja az az egész házat bentrül, hogy aki tud számolni, megolvashatja a szarufákat a nádtető alatt.

A három gyerek odaát van az Ágnyis keresztanyjuknál.

Nem lehet azokat haza se csalni, míg mind meg nem eszik a sulymot, amit az Ágnyis fia, Gyuri hozott a Tiszáról.

S meg ezalatt valami kis munkát keres, de ölbe tett kézzel inkább csak a mécslángjába bámul és mosolyog. Azt pedig senki emberfia meg nem mondja, hogy míg ilyen kedves mosolygással a lángot bámulja, ki jár az eszébe... Elmaradott ura, Maradék Pál-e avagy más?

Most hallja, hogy lépések jönnek az udvaron a sárban. Nem nagyon cubbog a csizma, mert délelőtt ugyan nagyot olvadt a márciusi hó, de most fagy.

Nicsak, már jön is be az ajtón.

Nézz oda, ki az?

Hát ez a nagy bivaly jön, tolja befelé a szörnyűséges nagy tetemét.

- Minek gyüttél, Imre?

De az ember nem szól, hallgat. Közelebb jön. Itt jó neki ebben a házban, mert nincsen mestergerenda, itt még ő is kinyújthatja a nyakát, elfér.

- Hun van?

Az asszony mosolyára kicsiny mosoly rakódik, ahogy a virág viráglevelei egymásra borulnak. Nem kérdi, ki? Tudja. Tud ő mindent. Imre is jobban tenné, ha nem nagyon beszélne.

- Hun? - kérdi újra az ember jó sok várakozás után.

- Haggyál engöm békén - pattan fel az asszony.

Az ember, akinek alig lehet megismerni az arcát, ha valaki tizenkét esztendő alatt sose látta - Veszelka Imre rózsás arca megbújt a kidudvásodott bajusz meg a szakáll papsajtja alatt.

Rekedten dünnyögte:

- Mögmondani!... Most mög kő mondani!

Az asszony felnevetett:

- Eriggy mán te. Hunnan tuggyam?

- Tuggya ken!

- Honnan tunnám? Mitül tunnám?

Veszelka Imre hirtelen irtó méregbe gyütt, kiugrott a rossz szűr alól a karja, megragadta az asszony vállát.

Nem azért, hogy bántsa, de azért, mert a férfi olyan, hogy ha egy asszony felmérgesíti, mingyárt a saját feleségének nézi, s meg akarná pofozni... Csak későn jön rá, hogy mégse az ő lova... Imre is így járt. Nem rokkantotta meg avval a nagy marha tenyerével ezt a gyenge asszonyt, csak könyörögve duruzsolta neki:

- Nézze, Zsófi néném, ne bolondozzon ken velem. Mer magam is mögbánom... - fulladtan megnyomott hangon hörögte a fülébe -, egész télön sömmit se parancsolt... Nem érdömlöm én aztat űtűlle... Mindönkinek tud munkát adni, csak rúllam felejközött mög?... Sokat cseleköttem én neki, éngöm nem löhet ám csak úgy belenyomni a sárba!...

Zsófi mosolyogva nézett a behemót nagy emberre, most olyan volt ez a vén bivaly, mint egy kisgyerek. Más fél ettől, de ő? Ő senkitől se fél, akit valaha megkóstolt. Pedig ezt a nagy fiút szerette, mikor még suhanc volt, mikor még Maradék Pál is itthon lógott. De sose jutott odáig, hogy magára bátorítsa. A fiú ma is még csak fiúnak érzi magát az ő szeme előtt. Avval a roppant buksi fejével.

- Jó van, jó van - mondta -, nem köll azért búnak ereszteni ezt a csúnya bivalyfejedet...

Meg is csapkodta kerek fejű kezével az embert és odább tolta.

Még ugyan neki van búsulva ez az istenadta gyámoltalanja.

- Minek mulasztottad el - mondta. - Idejibe köllött vóna...

- Mos mán késő?

- A jó sose késő... Mönj csak... Mondd mög Som Marinak, hogy mönjön el a gyerökeimér a körösztanyjukhon. Hozza haza őket.

De Veszelka Imre nem mozdult. Csak nézett maga elé a földre, ott azonban semmit se látva, inkább a gondolatai közt akart körülnézni.

- Szömötör azt mondta vót, hogy hetfén kihajtja a marhát, akármicsodás idő lösz is... Guszti nem akarja, de ű mög nem tuggya nézni a szögény barom nyívását...

- Értöm. Hetfén.

- Úgy mondta.

- Hát... ű dóga... Ű a számadó... Mék fija van mostan vele?

- Mindegy... Zsófi... Én nem beszélek héjjába magának... Én magának az életömet rakom a kezibe... Pandirkó Guszti olyan embör, hogy eladta a takarmánt a katonáknak, hát most az a töméntelen sok marhája csak rín... Embörtelen embör... Szömötör kihajti a marhát, ha még hetféig elélnek... - valamék fijával...

Hallgatott, mintha megállott volna, megijedt volna. Mintha gondolkodnék, hogy merje-e rábízni a titkot erre az asszonyra...

Fölemelte a fejét, kék szemeivel belenézett az asszony tüzes parázs barna szemeibe. És mint aki a lelkét teszi ki:

- Zsófi... - és halkan, hangsúlyosan, odaadással mondta, mint egy szerelmi vallomást -, Zsófi, én nem tudom a gazdát figyelmeztetni... de maga tuggya... Hetfén: úgy tuggya mög maga is, mög akárki... Én, Pisze Matyi, mink ketten készen löszünk, hogy möghajtsuk a csévesöket... Sok lösz... kettőszáz számbeli... osztán jók... még most is jók... nem köll attól félni... elmönnek azok a maguk lábán Szabadkára vagy akár Becsére... Újvidékre... szóval, ahuva köll...

S nézett, csak nézett.

- Én azt akarom, hogy a... gazda möglássa, ki vagyok én, osztán ki vagyunk mink... Nem vögye rossz nevön... hogy mink Matyi bácsival ketten... Öreg, de még mindönkiné okosabb... Érti ken, Zsófi?... Egyszóval. Hetfén mink ketten a Leveles-tóhon kimönnyünk. Tuggya?... Osztán azt köllene, hogy onnan csak mink hárman térítenénk mög a Szömötör számadó marhájait...

Az asszonynak elállott a lélegzete.

Valami nem tetszett neki az Imre hangjában. Asszonyok nem is hallják, mit mondanak nekik: ők azt érzik, ahogy szól a nóta. Nem az a fő, ami a versibe van. A verset az ember dalolja nyakra-főre, egyiket a másik után. Hanem a muzsika... Ebben az Imre nótájában van valami a fenekén, ami neki nem tetszik...

De olyankor kell észnél lenni, ha valami nem tetszik. Ehhez értenek az asszonyok.

Csak egy fél pillanat, és már nyakában van az embernek.

- Imrusom, öszöm mög a bögyödet.

Megpaskolta az arcát a nagy ökörnek, meg is csókolgatta az orcája bércit.

- Szóval a Leveles-tónál - súgta.

- Csitt.

- Hetfén hajnalba.

- Hetfén.

Evvel az ember már fordult is.

Az asszony utána, s folyton simogatta a szűrt meg a lapockáját meg a vörös nyakát. Egy szó se volt többet.

El volt intézve. A többi már csak rá tartozott. Ki-ki végezze a maga dolgát.

Mikor az asszony elnézte, hogy Imre eltűnt a setétben, a ködben - nappal hogy nagyon szép olvadásos napsütés volt, már is kezdett köd vergődni fel -, akkor visszament, kendőt kapott magára, zsákvászon kendőt, mert az nem látszik a ködön át... Ő is éppen arra sietett el.

Egész megrettent, mikor egy mély hang suhogott fel:

- Hát te huvá?

Imre volt. Nevetve nézett rá. - Leskelődsz utánam?

- A gyerökökér... Som Márinak biztosan nem is mernél szólani...

Imre hallgatott. Igaza volt Zsófinak. Som Mári nemcsak felesége neki, hanem ura, parancsolója és kemény eszű. Nincs is más baj ennél a tutyimutyi bivalynál, csak a Som Mári...

Nem szóltak többet egymáshoz.

Zsófi beszaladt a komaasszonyához.

A gyerekeknek még csak most főtt meg a sulyom, hát azokat el nem lehetett volna onnan vinni, míg egy szem van a fazék fenekén. Nagy vígság és viháncolás volt, ő maga is nekilátott enni a jó porlós, porhanyós sulyombelet, ami parázsabb és édesebb, mint a gesztenye, csak a szőrös selymű belső héja nagyon telelepi a körmük alját.

Zsófi meg sem szólalt, csak folyton mosolygott. De a mosollyal lehet legjobban eltakarni az embernek a gondolatait. Ha valaki komoly, akkor már gyanús, hogy valamit forgat a fejében, de aki mosolyog, az csak örül az életnek.

A gyerekek zsibongottak, sikongattak, itt is öt gyerek vót, hát nyolcan ezek olyan lármát tudnak csinálni, nagyobbat, mint egy iskola.

De a sötétben nem lehetett tudni, kik is vannak itt. Hát egy fiú ott ül nagy komolyan éppen mellette:

- Te az öreg Szömötör bátyám onokája vagy, te Jóska?

A fiú elhúzta a vállát. Nem felelt. Fiúgyerek vad, nem olyan az, mint a kislyánycseléd. Majd aztán, ha megnőnek, akkor megfordul, a fiú lesz a szájaskodó, csipkedő, a lány a húzódozó, szemérmes.

- Mikó hajt ki apád mög nagyatyus?

- Hónap.

Zsófinak felakadt a szeme.

Hónap még csak szombat van. Nem hétfő...

Még a lélegzete is elállott.

Mondta ő, hogy nagyon alamuszi máma ez az Imre.

Som Mári mesterkedik itt valamit... Még hogy a Gazda magánosan jöjjön le hétfőn a Leveles-tóhoz... és ezek ketten: Pisze Matyi meg Veszelka... Lúdbőrözött az egész teste, s most az egyszer még ő sem bírta, hogy bele ne komolyodjék. De szerencsére nem volt itt se semmi világítás. Még nem lehet késő, csak a köd miatt van olyan nagy éjszaka.

- Hunnan tudod, hogy hónap?

A fiú oly komolyan, ahogy csak a sovány kis parasztgyerekek tudnak megszólalni, azt mondta:

- Mán anyám mög szülém csinájják a tarisznyát.

- Jól van no, azér föl ne falj.

S megpaskolta a kisfiú arcát.

- Hama van még kimönni - tette hozzá, hogy a fiú figyelmét elterelje. - Azt hittem, még vagy két hétig vár az öregatyus.

- Nincs abrak. Bőgnek a marhák.

- Osztán mőre mönnek?

A fiú kicsit hallgatott.

- Öregatyus tuggya.

Hát persze. De honnan tudja Imre? Egyáltalán mi van emögött? Tudja vagy nem tudja.

Összecsucsorította a száját. Már most is ráncos volt ettől a csucsorítástól a szája széle. Parasztasszonyok így szokták a fiatalságot őrizni, csucsorított ajakkal, hogy kicsi maradjon a száj. Olyan a végén a szájuk, mintha korcra volna húzva a zsák, ahol bekötik.

De észrevette magát, lehunyta a szemét és szélesen elmosolyodott. Az embernek le kell hunyni a szemét, ha nagyon akar valamire figyelni, valamit meggondolni.

Már tudta, mit fog csinálni.

- Mit nevető, Zsófi? - kérdette a komaasszony.

- Pözsdül a véröm - mosolygott rá Zsófi -, tavasz van.