Móricz Zsigmond

Rózsa Sándor

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-107-4

MOBI ISBN 978-963-453-108-1

TARTALOM

Rózsa Sándor a lovat ugratja

Lovas betyár

A Csillagon

A csillagok alatt

Szegény paraszt - szegény ország

Nádirigó

A hátasló

Lókötés

Kígyóson

A puszta szele

Ménesből

Bökkenő

Juliska

Csepegtető csárda

Örvény

Harc

Híre lött

Lárma

Kibir ángyó

A két címeres ökör

Más ódalról fúj a szél

Tápén

Juliska fél

Megverik az ablakot

Beljebb a mocsárba

Perzekútorok

Barom

Osztozás

Fülemile

Míg a bográcsig jut az ember

Tánc, vagy lakodalom?

A csűr

Installáció

Az udvar

A füzesben vartyog a béka

Lármás utca

Ésszel élj

A casino

Hármasban

Bojtorján

A Gyűszű

Kavarodás

A sötétben

Betyárok

Úton-útfélen

Vaklárma

Kinn a tanyán

Búbánat

Lovak, haza!

Havi búcsú

Tűz

Rózsa Sándor összevonja a szemöldökét

A hegyen, ahonnan messze lehet látni

Tavaszi pezsdülés

Ki hogy, de él mindenki

Az úgy volt

Mikor van a magyar egy akaraton?

Titok a pusztán

Fehér asztalnál

Ződvásár

A tavaszi vihar napja Bécsben

Bor lelke

Dona kapitány

Bécsi napfény

Sorakozó

Vihar előtt

A szegvári bál

Hangok az éjben

Pozsonyi mese

Szagos rozmaring

A parkban

Deák

Boldogság

Zűrzavar

A híd

Fegyverre, magyar!

Farkastanya

Szegedi szózat

A pestiek

Gerillák

Csata

Egy lat lőpor

A szaladás

Rózsa Sándor

Selyem Kata

Rózsa Sándor a lovat ugratja

Lovas betyár

A ló jó ló, az már messzirül meglátszik, de aki rajta ül, az se kutya.

Fiatal a legény, de úgy megül azon a lovon, mintha belőle nőtt volna, mint ág a fából.

Úttalan jön a pusztán keresztül s vágtában.

Ugyan hová siet annyira?

A kovácsmester a nagy nyüzsgésben is messziről meglátta a lovast, s odaszólt az inasnak, hogy:

- Van-e készen patkó?

- Készen?

- Készen!

Szénégetőnek tőkén a szeme, kovácsnak meg a patkón, már ő messziről látta, hogy a legény csak hozzá jöhet. Patkolatlan, ménesbeli vad ló. Ezek a nyavalyás parasztok patkolatlan nyövik el a lovukat, meg nincs is a faluban hat pár ló.[i]

- Patkó van, majszter uram - mondta hirtelen a gyerek -, de szenünk nincs.

- Ha patkó van, minek a szén?

S meg se mozdult a mester, támaszkodva állott a szemközti kerítésnél s nézte, hogy osztozkodnak a Veszelkák.

Nagy lakodalom volt, hogy a Veszelkák osztozkodnak. Két testvér közül Péter elszármazott a faluból, elházasodott. Húsz esztendeig nem is igen hallottak róla, csak néha jött a hír, hogy gazdag embör lett, a várostól nagy bérelt földet kapott, s annyi a marhája, tán nem is tudja urát adni, hogy némely része honnan csapódott az udvarába. Aratók jártak arra, meg előfordult, hogy ismerős találkozott vele a szegedi piacon, kocsmában, csárdában, hol vagy a városházán; mégis mozog az ember. Így mindent tudtak egymásról.

A másik testvér, András, itthon maradt s folytatta a régi jobbágyéletet. Nagy szegénységben élt és örült, ha megvolt a mindennapija. Az öreg is náluk élt, már nagyon aggastyán volt, hetven felé járt, s kint hált a góréban, ott kuporgott magának, ahogy öregek szoktak. Nemigen beszélt, ha szóltak hozzá, akkor is hallgatott. Most aztán tavaly egészen el is hallgatott: meghalt.

Lám, azóta egyik izenet jött a másik után, hogy Péter megköveteli Andrást. Jussot akar.

Az egész falu fel volt zúdulva ezen az istentelenségen. Hogy még egy gazdag testvér húsz esztendő múlva jussolni jön. Igen ám, de akinek Krisztus a barátja, nem kárhozik az el. Veszelka Péter valahogy nagyon jóba lett a városi urakkal, s a szegények szószólója elrendelte, hogy Andrásék adják ki a jussot: a szegények a gazdagoknak.

Már az egyik tehenet elvitték a múlt héten, most azért jött szekérrel az asszony, az idegen asszony, Veszelka Péterné, hogy amit csak lehet, elvigyen. Csak nem adták ám oda. Könnyen nem.

Veszelka András nem szólt, szótlan ember volt, mint az apja, annál többet szavazott a felesége, Duló Marcsa.

A két asszony akasztotta össze a tengelyt.

- Nem röstelli ke, nem sül ki a szöme - sikoltotta Andrásné -, annyira gazdag asszony, olyan messzirül, nem röstelli az istentül, hogy egy szúvas ágyért meg egy rogyott lábú almárjomért el tud gyünni.

De Tövis Boris se hagyta magát.

- Neköm az én uram aszonta: el tudta űtet eriszteni az apja, mezítláb, semmi nélkül, egy szalmakalapba, aminek a teteje lyukas volt, az ódala mög le vót szakadva, oszt és ezök mög itt éltek az őseik házába, beszerezködve, jó fődön, jó gazdálkodással. Hát ű most mögmutatja, hogy ű se ebellötte kutya, neki is jár valami a nagyapák mög a nagyanyák holmijábúl. Neki kiadják! oszt neki elhozzák! vagy rájuk ereszti a vármegye pandúrjait.

Csakugyan két perzekutor jött Tövis Borcsával, két nyalka pandúr. Pirossal volt kihányva a ruhájuk, és akkora fejér pléhgombok voltak felvarrva sűrűen a dolmányukra, hogy a szeme is szikrázott a falusi gyerekeknek.

Nem volt mit tenni, ki kellett adni a jusst.

Csak az nem ment oly gyorsan. Már jó délelőtt óta civakodnak, s igazán épületes volna mind leírni, amiket egymás fejéhez vágtak az asszonyok, mert mai világban olyan már senkinek nem jutna eszébe.

- A görcs annyiszor húzza össze a kezedet, hányszor kihúzod a komót fiókját - így Duló Marcsa.

- Annyiszor tégöd a rossz, ahányat letagadsz a jussból - felelt meg Tövis Boris és így.

A falu tátotta a száját és éhesen nevetette.

A kovács azonban látta, hogy a pusztáról a legény már egészen közel jött, s otthagyta a gyönyörű nagyvásárt, és elébe ment a műhelybe a legénynek. Nem is lehetne könnyen megmondani, hogy melyik a ritkább a falusi kovács életében, a felfordult s veszekedő falusi jelenet vagy a patkolás. Ilyen civódás könnyebben kerül, mint munka. Lehet bagózni doszt. Ha a kovácsnak szene nincs, akkor bagózhat és köpködhet; úri dolga van. Koplalhat mind egész családostul; mert nincs ennije, de heverni heverhet felfordulásig.

A kis tanyai falu, a sok apró mezítlábas szalmasüveges viskó maga is elunta már az életét. A nömös városé itt minden, Szeged városáé az egész világ, ameddig a szem ellát, meg azon túl is.

- Aggyisten - köszönt már messziről a lovas legény.

Ez nem jó jel, mogorvább is lett a kovács rögtön. Nem jó az, ha a csikós előre köszön: az azt jelenti, hogy nincs pénze.

Csak bólintott hát neki, s azt se mondta, hogy fogadj isten, csupán úgy dünnyögött:

- Hun jársz erre, öcsém?

- Van-é patkója, mert ha nincs, hát lögyön ám!

A kovács ránézett az erélyes hangra. Nini, még fel van ennek vágva a nyelve. A lovon egy kemény kis legény ült, olyan szemei vannak, mint a parázs. Orra élesen ugrik ki kerek arcából, mint a madáré, aki avval vág. Fején túzoktollas gombakalap, szorítószíjjal az álla alá kötve. Különben aztán vékonyan van rajta minden. Hótt halálos zsíros ingben, gatyában van, de azért nem vásott vászon. Inkább új lehet, csak biztosan be van avatva zsírba, hogy egyszerre megadják neki a végleges színét. Úgy tartják, hogy a zsírba áztatott vászon soká tart, nem látszik meg rajta semmi. Ami igaz is. Azon már semmi se látszik meg. De a legény lábán csizma volt. Patkós csizma, még ugyan hegyesen tartja ám, holott még kengyele sincs, csak úgy szőrén-szálán ülte a lovat.

- Sürgős?

- Abbiony, sürgős.

- Van pénzöd?

- Ha nincs, lösz.

A kovács ránézett a legényre, megismerte. Nini, hiszen ez is röszkei. Biztosan azért jött ide lovat patkoltatni. Itt ugrált vót ez fattyúkorába a műhelybe... Sándor ez. Az árvák egyike... Andrisnak a fia, akit harminchat lólopásért akasztatott fel a vármegye. Jól emlékszik az anyjára is, szegény Örzsére, azt meg a betyárok verték agyon, mert ki akarta az ura nevét tisztázni, s rávallott Csonka Samura. Mingyárt nagyobb szeretettel nézdelte a helyre legényt.

- Há má itthun vagy? - mondta neki.

A legény egy cseppet sem ütődött meg. Úgy látszik el volt rá készülve, hogy a kovács megismeri, s elég rosszkedvűen morogta:

- Látja mestör uram, ha van szöme.

- De hetykén tudsz.

- Nohát.

- Mögtanútál...

- Mötanítottak.

A kovács felnevetett, de a legény semmit se. Talán a szája sarkában bujkált egy kis mosoly. Pedig szép fiú lehet, ha nevet. Olyan rózsás az arca, és sima, frissen van ez most is beretválva... Persze a csikós akkor beretválkozik, ha emberek közé akar menni.

Az inas fogta a ló kantárát, veregette a pofáját. A ló tajtékos volt; nagyon szép ló. A lába meg-megremegett, ki volt hajszolva. A kovács ezt is gondolkodva nézte: maga lovát még a csikós se hajtja ki... Vagy uraságé ez a ló, vagy ragadt. S ami ragadt, annak nincs becsülete, hiszen ha kidűl, majd ragad helyette másik.

- Ugorgy mán le, no.

- Mi van ebbe a faluba?

- Hát nagy a lakodalom. András bátyádat osszák.

S elmondta röviden a dolgot. A legény gondolkodva hallgatta.

- Mit keresnek itt a pusztázók?

- Hogy nagyobb lögyön az uraság.

Nézte a legényt. Nem látta rajta, hogy félne a pandúroktól. Inkább még azt mondta:

- Akkó mögyök én is, mögnézöm.

De aztán mégse mozdult.

- Gondótam, együvök. Úgyse vótam a születésöm fődjin, mióta innen elkerültem. Nagy a szögedi határ, dejazé az embör eccő-eccő hazaálmodik. Nem igaz?

- Szoktál álmodni?

- Nemigön...

- Mikó gyüttél ki?

- Még februárba, tizedikén. Má Bálint napján formán... Láttam egy szép lovat most az útba. Egy pejt. Úgy beleszerettem, mint egy jányba. Halasi embör nevelte, Bátori Bálint. Halasi nömös jobbágya. Rozgonyié... Oszt elvötte a lovat. Elvötte a zsellérjétű. Odatta másiknak, mérgesi tanyára.

A kovács ránézett.

- Övé. A lú.

A legény komor lett:

- Szögény embör csikaja.

- A szögény embör is övé.

A legény felhorkant:

- Akkor mi a szögényé? A huszonöt?

A kovács nevetett. Derülten nézett a legényre, aki csikós létére ilyeneket mond. Intett a fejével Szeged felé.

- Hogy tudtá’?

- Ki?

- Ki.

- Hát égy Kis Jani nevűve’ vótam összeláncóva. Kihajtottak bennünket a szőlőbe - mondta oly őszintén és bizalommal, ahogy a családban kell felelni -, mögtanítottam osztán, hogy kő leverni ja vasat egymás kezirű, lábárú. Vótam én magánál inas! Forrasztáson kő ütni, míg e’pattan.

A kovács komolyan nézett. Négyéves lehetett, mikor innen elvitték.

- Visszamönté Kajla Jánoshoz?

- Nem.

- Akkó mé gyütté ki?

- Möguntam. Müller főkapitány aszonta, hogy egy Rúzsa József főkapitánynak az öccsibű nem lösz betyár, ü mögmutatja. Hát mindön fertály esztendőbe huszonötöt röndölt.

Hallgatott, a szeme szikrázott. Kék szeme most egész haragos sötét lett.

- Hányszó vötted ki jaz ángáriát?

- Háromszó.

Egyet hörgött.

- Emböröm esik az is - mondta a kovács elgondolkodva.

- De engöm az Isten se üssön mög. Aztat nem szívelöm. Nem tűröm. Még ha Müller főkapitány is. Még ha Rúzsa Józsefnek a tanítványa is. Rúzsa József akasztatta fel az én apámat, Rúzsa Andrást... Tudom én, ki vót az a Rúzsa József.

- Üsmertem, kemény embör vót. Ügön. Apádat ü köttette fő. Kurta vallatásra.

- Avval takaródzik? Hogy üneki principálissa vót?

Megrázkódott.

- Tuggya, József bátyám, sokkal tartozok én ezöknek a városi uraknak... Komiszárus, pandúr... Szeretöm üket...

A markában összeszorította a ló gyeplőszárát. Akkor azt újra kisimította, önkéntelen bokorra hajtogatta. Mintha azt akarná jelezni, hogy nem sajnálná felkötni valamelyikét... A kovács kiszámította, hogy háromszor huszonöt botütésnek a nyoma azért möglátszik ám hóttig a gatya alatt. Neki is megvan a farkcsigolyatörése a botozástul, mögvan a minden valamirevaló embernek, aki fel tudja emelni a fejét, ha urakkal szemben áll. Mert az urakkal meghajtott vállal, girinccel kell ám megállani, ha valaki szembe tanálkozik velük, akárkivel is közülük.

- Öcsém, én is tudom, mija... Én is be vagyok ótva... farkasalmáva’... Csak hát ma már a fijatalok nagyon kezdik elbízni magukat, hogy nincsen a török katona... Tudod-e, hogy abbajaz időkbe, mikó még itt járt a török, ha lóháti úr ment át az úton, a parasztnak, aki gyalogszörre’ vót, annak ahogy möglátta a török urat, le köllött vönnija kalapját, oszt férreáni jaz útbú, mög úgy köllött neki állania, míg csak a lovas úr e’ nem mönt a világbú, hogy má szömive’ se látta... Így vót az az apáink mög annak az apái idejébe... De te mög még most is ott ülsz annak a lónak a hátán, pedig mán két pandúr erre nézöget.

- Nézzék ki a szömüket - morogta a legény, s még keményebbre igazította magát a lovon.

- Nem jó lösz most turuccolni - mondta a kovács -, mer éppen most szödik a legényöket. Viszik üket tizenhat esztendőre; katonának.

A legény még jobban bekomorult. Még a szeme is befeketedett.

- Nem komendálom, hogy engöm mögpróbájjanak - morogta.

- Oda is embör kő. Én is letőtöttem tizenhat esztendőt. A szép ifjúságomat. Mikor eemöntem, szögény apád még élt, mikó meggyüttem, még a sírját sé tudta mögmutatni sénki.

- Mit akar a zapámtú. Mindig csak a zapám.

- Jó csikós vót. Jó emböröm vót. Igön derék böcsületes magyar embör vót. Csak jót mondhatok rúlla. Az isten áldja mög az emlékezetjit is.

- Mér beszél kend így arrú, akit főkötöttek. Akit főakasztottak, arrúl csak köpni szabad.

- Kettőja, fiam. Kettő. Egyik a kötél, másik a böcsület. Én a té apádrú’ csak jót mondhatok, soha mást, csak azt mondhatom, hogy az én jó istenem álgya mög az emléközetjit is.

- Mér mondja kend aztat?

S a fiatalember szinte nyöszörgősen dünnyögte a szót.

- Mögérdemli, fiam, aki hat gyerököt nevelt fő.

- Mér hatot? Mink csak ketten vótunk, Bandi öcsémmel.

- De mink mög négyen vótunk. Az én apám az ojan embör vót, hogy nem bírta a szögénységöt, nem szerette a hajdinakását, itt hagyott bennünket, oszt elmönt világgá. Mög se állott a tengörig. Ott mög hajós lőtt belőle. Itthon is hajós vót, révész a Tiszán, míg mög nem házasodott. Biztosan úgy gondúta, hogy neki úgy jobb lesz, vízön... Aszonta az anyámnak, hogy Julis, én nem nyugszok, én mestör akarok lönni. Há mink mik löszünk, aszongya édösanyám. Majd amit a jó isten akar veletök. Hát a jó isten ugyan nem sokat akart velünk, má mög is hóttunk vóna, de hazagyütt az apád, Rúzsa András bátyuram. Osztán aszonta a feleséginek: “Örzsi, úgy főzz, hogy a Julis gyerökeji mög ne hajjanak éhön.” Így osztán mindennap egy fazékkal főzött nekünk Örzse néném. Hantos Örzsébet. A vót anyátok. Ha nem tudnád.

- Mégis főakasztották.

- Apádat. De anyádat nem akasztották fő, hanem a betyárok verték agyon. Mer fiam, a betyárba is van ám komisz embör. Sok hitvány, semmirekellő, nem odavaló van azok közt... Csak az afféléktől óvakoggyá! Mer az ojan, a’ nem kíméli ám a legjobb barátját se.

- Nem tanácsolom az ojannak, hogy belém akaggyon.

- Nem is kő velük tanálkozni.

- Aki úton jár, nem mondhatja mög, kive’ akar tanálkozni - s odanézett a perzekútorokra. Ezekkel se akart.

- Osztán űt is felkötötték - mondta elgondolkozva a kovács -, a Samut. Csonka Samut. E vót anyád gyilkosa...

- Milyen embör vót az apám?

- Jó tudott tamburázni. Hej, mikor már aztat elővette, akkó má mindönkinek repesött a szíve.

Közben a kovács előkészítette a patkót, s a szerszámokat. Így a legénynek is muszáj volt leszállani a lóról. Mert úgy mégse lehet a lovat megpatkolni, ha a gazdája rajta ül. Fogni kell a lónak a lábát. Ezt a sárgát meg különösen tartani kellett, mert még soha nem volt patkó a lábán. Igazán csak a kis gazdája kedviért hagyta magát megvasaztatni.

- Nem vagy elszegődve?

- Nem.

- Hm.

S a kovács előkészítette a szerszámokat, s a patkókat válogatta. Megnézte a ló lábát.

- Tartsad csak.

Avval az éles kusztorával lemetszegette a pata aljáról, ami felesleges. A hulladékot egy vederbe gyűjtötte.

- Írni-olvasni tudsz?

- Hun tanultam vóna? A madártúl?

- Hm.

A vederbe vizet öntött. Avval a lovat megitatta.

- Így hagyja a patkolást - tanította. - Ha mögitatják a maga forgácsárúl... Látod, ha óvasni tudná’, ez benne van a csízijóba.

- Én csak egyet akarok olvasni.

- Mit? Pézt?

- Á.

- Bosszút?

- Á.

- Hát mit?

- A böcsületöt.

A kovács elgondolkozott.

- Azt az embör az apjátú’ kapja.

S a Veszelkák felé intett.

- Itt vannak ezök, ketten, Pétör meg az András. A gyerekök se mind egyfélék. Itt is, ez a Pétör nem bírt mögmaradni a faluba. Mórán lakik, Mórahalmon. Tudom, hun, vótam egyszer nála. Lovat akart eladni, de mögnyilazta neki egy kovács, azt gyógyítottam mög. Láttam. Nem vót tiszta dolog. Orgazda vót abbajaz időbe. Mostanába nem hallottam felőle semmit. Egy lánya van... Itt van az anyjáva’... Jó elhózták, hogy az apja születési helyit möglássa... Ű szégyöll elgyönni, vagy mi? Gyüvő-menő embör lött... Én is a katonaságnál tanútam ki a kovácsmestörségöt... Tartsad csak ezt a csikót.

A legény megsimogatta a lovát, megölelgette s felemelte a hátulsó bal lábát. A kovács reszelgetni kezdte a patát.

- Mér? Mer az apám is aszonta, hogy ű nem marad a faluba örökös fődönülő parasztnak. Mestörségöt akar tanúlni. Biztosan mög is tanulta szögény, ha azúta agyon nem lőtték, mert vadásztak ám rá, hogy szökevény. De nekem mindig a fülembe maradt, hogy nem bolondság az, amit az apám mondott, hogy ü nem akar halálig fődönülő paraszt maradni, hanem mestörségöt tanúl. Én is a katonaságnál aszontam, má inkább mestörségöt, ha löhet... Mert ha egy családba bevöszi magát a szó, hogy iparos! mán azt a gyerök nem hagyi el. De még az asszony se, mer csak az asszony neveli fő a gyerököt... Hát te, nem akarsz mestörségöt?

- Még ráér.

- Rá?... Hát igaz, mi lögyön a betyár fiábúl. Betyár. Nem hagyják, hogy más lögyön, mert belekergetik. A betyárságba... Ez a Péter is, jól ismerem, vele gyerökösköttem ebbeja faluba. Mán akkó is olyan kacsmáró vót. Nem is tudom, ha nem betyár, de valami afféle löhet.

Most hirtelen setét lett a műhely. Odanéznek, hát valaki áll az ajtóba, de olyan óriási ember, hogy egészen elfogta a napot.

- Imre ez - mondta a kovács. - Ismeritek egymást?

- Én nem láttam soha - nevetett Imre, s egész arca olyan kerek lett, mint valami tök, ősszel. Irtóztató nagyra dagadt legény volt.

- Ismerjétök mög egymást.

- Mögmondtam kendnek József bátyám, hogy a szürkét el kő dugni? - nevetett Imre. - De igazam is vót. Most azt ángyom azt is elvinné. Pedig a’ nem vót soha a zapámé, aztat én szöröztem.

S harsogva nevetett, amiből látni lehetett, hogy micsoda szerzésről lehet szó. Sándor élesen nézett a fiú arcába, megnyugodott. Igen tisztességes, jóravaló gyereknek látszott. De jó erős...

- Mijen a ló? - kérdezte.

- Jó csontos ló. Samunak híjják.

- Samu vót má a régi gazdájánál is, hát én bizony nem körösztőtettem át, nem vót kőtségem rá - s nagyon nevetett az Imre.

- E’ se akar fődönülő paraszt maradni!

- Lógó lösz a neve! - mondta fellobbanva Rózsa Sándor.

- Lógó? - mondta Imre elcsodálkozva. - Löhet. Lógó.

A kovács nem nevetett. Értette. Hogy nem akarja Csonka Samu nevét hallani. Kínálva intett a legényre:

- Én nem. Mögmondta jaz édösapám, hogy: fiam, lögyé’ betyár, szörözd mög, amit Pétör bátyád tülünk elrabó’.

Rózsa Sándor újra odanézett a fiúra, s azt gondolta, sokat beszél.

Imre nagyot nevetett:

- Én el is mönnék, de nem tudom, hun kő kezdeni. Nem mögy az úgy, hogy az embör csak béáll. Hova löhessen béállni. Most nincs is arravaló betyárgyerök a szögedi határba, csak az egy Sándor... Ahhó beállanék... De nem tudom, merre jár. Mög asse tudom, hogy köl néki valaki?... Most nem tudom micsinájjak, soha egy éccaka is nem merők itthon aludni; mert mindig félek, hogy rajtam ütnek a pusztázók, osztán elvisznek katonának... Nem tuggya ke, ez a két pandúr mit akar itt?... Csak ángyomékat kísérik, mint valami bárónét? Illyés az egyik pandúr, a másik meg Rácz. Rácz Pali. De szeretném mögszorítani valahun egyiket a nádasba... Mög tudnám mártogatni a fejüket a hínárosba.

- Nem kő annyit povedálni - mordult rá a patkoltató kis legény.

Imre végignézte a csikóst.

- Nem?

- Nem.

- Hát mi kő? Odaütni?

- Inkább aztat.

- Inkább?

- Inkább.

- Add ideja kezed, testvér.

A csikós ránézett. Fél kézzel eleresztette a ló lábát, odanyújtotta.

- Itt van, testvér.

- Ereszd e’ja lovat.

- Dógozik a kovács.

- De mög tanállak dógozni, a rossz lösz.

A csikós csak nevetett.

De azért eleresztette a lovat. A ló lelépett s felnyerített. Azt hitte, megszabadult.

- Ne bomoljatok - mondta a kovács.

Már akkor azok összementek.

Szorították, szorították egymás kezét. Veszelka Imre rángatta, táncoltatta a kis embert, akit súlyánál fogva át tudott volna dobni a háztetőn, de eccer csak kékült a feje, veresedett, felordított egy kurtát. - Höpp!

A csikós eleresztette az óriás kezét, amit alig ért átfogni rövid acélujjaival, de amit úgy megszorított, mint ahogy a satu a ráfot.

Imre meg csak nyitva hagyta a száját, hogy lélegzetet tudjon venni, s kiugró szemekkel nézte az ujjait. Mintha hurkából lettek volna vastag ujjai, össze voltak préselve s másik kézzel kellett szétválogatni őket.

- Aztajézusmárijáját... - morogta s beledugta a kezét a vizes dézsába, ami mellett ott volt a suskából csinált pemete, amivel a tüzet szokták élesztgetni, ha van tűz a kohóba.

De a csikós mintha nem is vette volna észre, fogta a ló lábát, s újra emelte, csak a kovács nem bírt egyhamar belefogni a munkába, annyira nevetett. Nagyon furcsa volt ez a hirtelen próba. Tetszett neki, hogy az Imre mögjárta. No meg aztán ő tudta már, ki a gyerök.

- Nem szeretőm, ha valakinek sokat jár a szája - mondta Rózsa Sándor. - Olyan embörre’ nem löhet sömmit se kezdeni, akinek lepcsös a pofája.

A műhely előtt szaporodni kezdett a bámész népség. Elébb csak gyerekek tátották a szájukat. Mind taknyos volt, csipás. Sápadt, vézna gyerekek. Valamennyi mezítláb, csizmája senkinek se volt a lábán az egész faluban, hiszen nem is kell ilyen meleg nyári időben, hiszen csak égetne, még a por is perzsel, hát még ha a láb valamibe bele van szorítva. Megsülne talán, mint a hamuba a pogácsa. Nyíratlanok voltak a kis fattyak, a hajuk a szemükbe lógott. Csak ünnepekre nyírták meg őket, a nyírás úgy ment, hogy elvágták ollóval a hajuk végét a fülük felett körül, s mintha sapka maradt volna a fejükön. Most már régen volt a pünkösd, hát azóta jól megnőtt, vastag volt a bunda, mint a juhé.

Azután egy-két asszony húzódott erre. Soknak találták, hogy egy napra két látnivaló is került. Egyik a Péterné meg a lánya a szekéren, meg a pandúrok. Jaj, ez nagyon érdekes volt, kivált, hogy ezeket a kevély Andrásékat így megnyomorgatják. Vigyék is, igaz is, akinek jár, annak jár, s mér ne járna annak a fiúnak is, aki eltávozott. Mindent csak azok használjanak, akik itt maradtak, és az öreg Veszelkát a disznóólba kovártélyozták?

De azért ezt is jó vóna tudni, ki lehet ez a fiatal csikós, aki olyan jól ül azon a gyönyörű lován.

Még a férfiak is odagyűltek és bámultak. Ezek is szőrösek voltak, nagy hajúak, rongyos, piszkos ingben. Nem úgy beavatva az új ruhát, ahogy a pásztorok teszik, hanem vásottan, amint rajtuk elnyűtt, s itt is lyuk, ott is lyuk, kilenc macska nem fogna meg benne egy egeret, annyi egérlyukat hagyott a fahordás meg a szénahordás rajtuk. Nagy, málészájú parasztok jöttek, akiket még a hajdú se hajt el robotra, mert arra se jók.

Mind olyan volt, mintha éhes lenne, ahogy az is volt. Soha jóllakni nem tudnak. Nem is ismerik, mert mindig takarékosan kell beosztani, ha nem akarnak éhen halni. Meg is szokták már, hogy naponta egyszer esznek, legfeljebb kétszer. Reggel, meg este. Este jobb enni, mert akkor az ember úgyis aludni megy, hát kevéssel elüti. De az a telhetetlen, aki délben is zabál, az nem győzi a feneketlen lyukat: a szájat betömni.

Nagy dolog az, egyszerre három ilyen erős embert látni, mint a kovács, az idegen meg Imre.

Röszkének híjták a falut akkor is, pedig az ősi neve: Reszke. Talán azért, mert itt mindig reszketett az emberi nép az éhségtől. Még ebben az időben nem ismerték itt a paprikát, el sem tudták volna képzelni, hogy valamikor az ő ivadékaik a paprikatermelésből fognak valaha élni s télen-nyáron a kúton tapossák a maró erős paprikamagot a zsákokban, hogy a lábukat mind kirágja.

Búzát termeltek egy keveset, meg kölest, azt sokat és hajdinakását, aminek a nevét se ismerik száz év múlva a mai utódok. A krumplit abban az időben hírből is csak úgy hallották, hogy akik Szegedről hazajöttek, mondták, hogy ott a hatóság valami új, ehetetlen disznóságot parancsol rá a népekre, de nem is teszi azt senki a fődbe, mikor olyan jó a kása! Minek akkor efféle alávaló fődbe duvadó rothadékot parancsolni. De csak fel is kellene gyújtani a várost mind a négy sarkán, mert onnan jön a pusztára minden rossz. Legalább a Tiszának lenne esze és egyszer már öntené el a világ színirül, mosná le ezt a szégyenfoltot, ezt a Várost, mindenkinek a megrontóját.

Így beszélt a szegény nép, s próbálja meg valaki ma megmagyarázni, hogy mivel éltek ott az őseik, ahol ma olyan jó paprikásokat esznek, krumplival és avval a jó lével.

Ott állott a kemencezugban a paszuly, jó nagy fazékkal, arra jártak, míg el nem fogyott s a nehéz keletlen kenyérből vágtak hozzá. Ugyanis nem volt az asszonyoknak idejük, hogy a kenyeret jól kidagasszák, mert mostanában állandóan annyi csuda esik, hogy nem ér rá az ember a maga munkájára.

- Ebbeja faluba csak öreg embörök vannak? - kérdezte váratlanul a csikóslegény.

Mindenki nevetni kezdett rá.

- Jó embör, nem tudja kend, hogy aki csak munkabíró, mind elhajtották a hajdúk tőtést csinálni? Most, mikó legnagyobb a munkaidő. Ami kis kukorica van, be se löhet kapáni, mer hétfőn elmennek, csak péntökön gyünnek haza a nagy munkából a szögényök.

- Minek mönnek! - így a csikós.

- A fiatalságot mög a legényöket, fiatal házasokat, azt most hajtották el, mikó nem voltak itthon az embörök, mög a tőtésen fogdosták össze őket, vitték katonának. Mind ott vannak Szögeden a várba. Ott van rájuk fordítva a vaszár, mög a nagy fatengöly. Nem gyühet ki onnan egy is belőlük tizenhat esztendeig, csak nekünk szakad a szívünk szegény anyáknak, hogy erre nevejjük fő az édös magzattyainkat, hogy mikor már lönne belőlük valami haszon, akkó gyün a császár, oszt elviszi üket a vágóra. Jaj én istenöm, istenöm...

- Minek mönnek! - szól újra a csikós.

És rázendítette az egész csoport a jajveszékelést. Csak meg kellett pendíteni, s már kitört az asszonyi szívekből az égre hasító jajszó és a szájukból a szíveket összetépő sikoltozás.

Mintha egy nagy temető volna az egész falu, csak vonítottak és óbégattak a szegények. Szegény anyák, szülék, és szegény gyerekek is velük. Ebben a nagy fájdalomban a gyerek is részt vett, önkéntelenül érezték a fiúgyerekek, hogy nekik is csak az lesz a sorsuk s sajnálták is a bátyjukat, apjukat, mert hát azóta is még kevesebb lett a kenyér és az étel, mióta ezek elmentek. Csak ők hordták össze az ennivalót. Ha mást nem, sulymot a nádasból.

- Nem telik mán ecetlevesre se - kiáltotta egy fiatal asszony, s tördelte a kezét. - Honnan vögyünk ecetöt, ha az embört elvitték! Ki fog ránk keresni, jaj szögény, szögény életünk.

Soká tartott a lópatkolás.

S akkor csak megállott az ajtóban a két perzekútor. Előjöttek, mint a kutyák a dögszagra, nézték, vajon mi van itt. Mitől lett a nagy óbégatás, jajgatás, mikor mióta itt vannak, mintha csak le volna kötve a nyelve mindenkinek, egy pisszenés se volt.

- Mi van itt, há?

Kérdezték a derék szál, erős pandúrok. Mert a pandúr az mind olyan, mint a bika. Nem olyan, mint a szegény paraszt, akibe szinte hálni jár a lélek, hanem hússal zabált, erős, kövér, vaserejű nemes emberek. Hogy is merne betyár lenni a határon, mikor a város tizenkét ilyen perzekútort is tart.

A csikóslegény csak nézte, nézte a vasembereket, akiken olyan jó ruha van, hogy nincs azon egy repedés, egy szakadás, mintha csak most vették volna ki a szekrényből. És kard van az oldalukon, tenyérnyi széles palloskard, derék, hajlott pengéjű, amivel gyönyörűen lehet nyakazni, még a hóhérnak is mögtöszi, olyan hatalom.

- Te mit akarsz itt, fattyú? - kérdezte az egyik pandúr az idegen fiút.

- Perzekútor lönni - felelte az. - Azt nagyon szeretnék.

Erre kacagásba tört ki a két csendbiztos.

- Perzekútor? - mondta a másik. - Még hogy perzekútor! Tán úgy is mondhatnád, úr! Perzekútor uram!

- No hajjuk, micsoda ágybú kőtté’, hogy ilyen fő vetöd a szömödet? Ki vagy? Hogy híjjnak?

- Az én nevem Bátori. Bátori Bálintnak vagyok a fia. Tudják-e, ki az a Bátori Bálint Halas városába? Nahát annak a fia vagyok én. Én is Bálint. Bátori Bálint.

A kovács csak nézett. De vigyázott, észre ne vegyék, hogy elbámul a gyerök füllentési képességén.

- Osztán szögedi pusztázó akarsz lönni?

- Itt vagyok a szögedi ménesné’, ahun a halasi gazdák csapják ki lovajikat. Mágocsiná’ vagyok, a számadóm Mágocsi uram, kérdezzék meg tülle Bálintot, a bujtárját. Mégpedig a legkedvesebbik bujtárját neki.

- Jó van, fiú, jó van, azér nem kő olyan nagyon kijabáni. Mást se a gólya kőtött, hallode!

- De ha te a Mágocsi tanyás csikósnál szógálsz, hogy kerűsz te fősső tanyákrú’ ide Röszkére?

- Ezt a lovat viszöm az új gazdájáhó. Mer ez el van adva, de a gazda nem vöszi átal patkolatlanú, azér kell nekem eztet mögpatkótatni. Útba esött ez a kovácsműhely, hát begyöttem. Ennyijaz egész.

- Jó ló.

- Nagyon fajin kis ló.

- Nem is tudom, hun láttam ennél jobb lovat mostanába.

- Én láttam egyet - mondta a csikóslegény, aki egyszerre olyan kedves, mesélő, vidám fiú lett, hogy az asszonynép mind szájtátva figyelte. Hogy egy ilyen pusztai, hogy meg tudja mondani! De gyönyörű! A lelkemadta! - Az úton, ahogy gyüttem, szömbe gyütt rám egy szekér. Annak a saraglyájához vót kötve egy pejkó. Hát az aztán ló, a zanyját neki. Micsoda ló! Fijatal ló, hanem még a szívem is mögszorútt, ahogy mögláttam. Úgy bele löhet szeretni, mint a legszöbb jányba.

- Hohó öcsém, Bálint, csak te ne szeress bele jabba ja lóba, de sömmitelenfélébe, mert osztángat hozzád ragad, akkor pedig úgy jársz, ahogy Rúzsa Sándor.

A kovácsnak megfagyott a szeme, most mi lesz.

- Hát az ugyan hogy járt? - kérdezte vidáman a legény, s egészséges fogai kiszikráztak, ahogy nevetett. Kék szemei csillogtak a boldog jókedvtől.

A perzekútorok is nevettek.

- Kurrentájják. Úgy járt.

- Mér kurrentájják?

- Mióta megszökött a szögedi nagyhögyön a szőlőbe, mer a zsivány gazembör leverette a lábárul a vasat, úgy menekűtt e’, hogy a kezin vitte’ a láncot, de a lábán egy pimasz cimborájáva eltörette a láncszömet. Az annyuk ne sirassa őket, csak egy szömet kalapáltak le egymásnak a vasával, olyan szömet, amit a kovács talán nem csinált mög olyan akkurátusan, ahogy kő...

- Vagy a rozsda mán mögötte - mondta a kovács -, mert a vas nem olyan erős ám, mint az ember, az nem bírja a nedves, főd alatti pincéket, elrozsdásodnak, elszakadnak. Azér mondja vitéz uram a nóta is, hogy

kilenc fontos vasbú
hármat eszagattam
a negyediket is
jól megvásítottam

Mindenki nevetett. Nagyon tetszett a népnek, hogy ilyen kedves beszélgetést hallgatnak, hogy a fegyverösök is tudnak mást is tenni, nemcsak ütni, verni, hanem azok is emberek, és jól el lehet velük beszélgetni.

Má még dalolnak is együtt, betyárnótát danolnak.

- Szóval azt kérdözted, öcsém, mit tött Rúzsa Sándor. Hát még nem hallottad, hogy mindenfelé csak rulla danónak?... Az annyát neki, hiszen ahun valami történik, akár lólopás, akár ökör, akár sertvés, akár házat ásnak ki, mindönbe csak az a felelet, hogy Rúzsa Sándor tötte.

- De hiszön csak kerűjjön éccő kézre, sémmi mög nem menti az istrángtú. Nyakába neki és főhúznija fára. A zelső fára. Sehol mög nem á’hat a zembör, hogy valami újabb mög újabb gazságot né halljon.

- De hát, ha annyi kárt tösz - mondta tisztességgel a csikós legény -, akkor mé nem fogják mög?

- Tizenkét szeretője van, azokná duggatja a kincseit. Kivált van egy halász, annak a lánya a kurvája, anná van a legtöbb aranya elrekkentve a sásba. Hej, ha arra rá tudnék bukkanni, tudom én is abba hagyhatnám a perzekútormestörségöt, e’möhetnék szöbb szöröncsét próbálni.

- Hát perzekútor uram, ha mögtaná’ná, nem kék azt beszolgáltatni a hatóságnak?

- Elég vóna neköm az is, ami abbú’ mögmaradna, öcsém. Mer az felire megy. Mögmondom, hogy te is tanujj belőle. Aki a zsiványt erőve’ lefogja, vagy agyonveri, vagy be tuggya elevenen szó’gátatni, annak a zsákmány fele jaz üvé... De ha csak úgy suttyomba tanájja is mög, osztán beviszi, amit tanált, hát amit beszó’gáltatott, annak harmadát mögkapja... Hát énneköm ez a harmada is elég vóna... - nevetett öntelten.

És vele nevetett mindenki.

- Nem pályázik a felire, kardos uram? - szólt oda egy éles nyelvű menyecske. Amin kuncogva nevetett mindenki.

A perzekútor megpödörte a bajuszát, megnézte a menyecskét. Abba a pillanatba meg is tetszett neki; nem szólt, mert azonnal arra gondolt, hogy addig ebbül a falubul el nem megy, míg ezt a fiatalasszonyt meg nem kóstolja.

- Vögyenek fő engöm perzekútornak - mondta a legény -, fogadom istenem, én nem retirálok mög a feles haszon elül.

- Tán még a Rúzsa Sándorral is ki akarnál kötni?

- Nem nézőm én, hogy ki. Ha én perzekútor vagyok, én csak a kötelességömet nézőm.

- Hallod-e, sógor - mondta a perzekútor, s közelebb lépett a menyecskéhez, s míg a kollégájához beszélt, az asszonyt vette kerülőbe. Bajszához kapott meg az asszonyka kötőjéhez, szóval mindenképpen szorgalmazta, hogy ez értsen belőle, mi a sorsa. - Hogy ü még a Rúzsa Sándort se nézi... Én meg ezt a rúzsát nézöm... de micsoda büdös kis pofája van neki...

- Mönnyön mán - mondta a menyecske, aki már megbánta, hogy az elébb elkukorikulta magát.

De most már hiába húzódozott, a kardos csak nyomult utána; hamarosan kívül voltak a műhely félszerén, az udvaron, de a gyáva falusiak közül senki se mert utánuk menni. Az asszony csak hátrált-hátrált, egészen hátra húzódott a kovácsműhely háta mögé, a kardos oda is utána ment, a falnál megfogta, ahogy a kakas szorítja meg a tyúkot, aki fut előle, beszélni kezdett neki, úgy kurrogott és karácsolt, nem volt annak semmi értelme, vagy ha volt, csak ő tudta, mi volt. És senki se ment az asszony segítségére, de sőt figyelembe se vették a dolgot.

A kovács észrevette, mi van odaki, de okos volt, hogy elterelje a figyelmet:

- Hogy jutottam eszödbe - kérdezte -, hogy ide gyüttél olyan messzirül patkóltatni?

Vette észre, hogy most majdnem elszólta magát, oly bizalmasan beszélt hozzá, mint a Rúzsa András gyerekéhez, akiről tudja, hogy valahol Felső-Szegeden csavarog... Mingyárt igazított is, hogy a legény el ne tévedjen:

- Halasrú, vagy hogy mondod? Bátori?

A legénynek tetszett a kovács okossága, magában mosolygott, de az arcán nem látszott meg.

- Bálint... magának én csak Bálint vagyok... mi?... Hát mifelénk azt mondják, hogy csak egy van igazi patkolókovács, hogy Bak Józsi a mestörök mestöre.

- Micsoda? - nevetett a mester. - Mestörök mestöre?... Má én nem tudom ki vagy, felőlem magaja Jézus Krisztus is löhetsz... Én pedig nem akarok úgy járni, mint a tápai kovács a Jézussal.

- Hát a hogy járt? - kérdezte eccerre mindenki.

- Az úgy járt, mert az akkó vót, mikor még a Jézus le-lenézett a fődre. Szóval elkerült Tápára is, osztán ott lelt a kereszt alatt egy kovácsműhelyt, arra ki vót írva, hogy “mestörök mestöre”.

Mögcsóvájja a fejit a Jézus, oszt bemögy.

(Már mindenki nyitva felejtette a száját, hogy a Jézus Krisztus, a mi Atyánk, Istenünk egy fia... Nevettek.)

- Löhet-e itt patkótatni?

- Löhet.

- De én magam akarnám a szamaramat mögpatkóni, mer én is kovács vónék egy kicsit.

- Azt is löhet.

Hát a Jézus szerényen babrált a szamarával.

- Lássuk a tudománt - aszongya a kovács.

Akkor a Jézus előveszi a bicskáját, oszt levágja a szamarának a lábát térdbe, behozza s beleszorítja a satuba.

(A nép borzongva kacagott. Még ilyet nem hallottak.)

A kovács mög nézi, nézi, most valami újat tanul. Nagyon nézte a dógot.

Hát mögpatkóli takarosan a szamár lábát, még ki is pucolja, akkor ráköp, mögnyálazza, oszt visszaragasztja mind a négyet.

(Jujj! - borzongtak a hallgatók s nevettek nagyon.)

Egy gazda meg éppen hoz egy pár lovat patkoltatni. Löhet-i?

- Löhet - azt mondta a kovács -, csak várjon kend, míg a legény végez.

Hát kérdi a Jézus, mit fizet?

- Sömmit - azt mondja a kovács.

- Jól van - mondja a Jézus és el.

- No hozza kend a lovát.

(Az emberek már előre nevettek.)

Kiveszi a késit s kezdi levágni a lónak a lábát.

(A hallgatóság, mint a gyerekek, a hajukat marták. No, szegény ló.)

Mondja a paraszt:

- Micsinál kend, mestör úr? Elvérzik!

- Bízza ide. Münk eztet így szoktuk utóbbi üdőbe.

Hát beviszi a ló lábát, beszorítja a satuba, mögpatkolja.

Köp aztán rá egy nagyot, mögkeni, ragasztja vissza, de nem ragad.

(A falubeliek futottak előre az utcán, mi van itt ilyen nevetség?

Mindenki nevetett, csak Rózsa Sándor nem nevetett. Az ő füle kifelé figyelt, mintha asszonyi sikoltást hallott volna. )

Mögijed a kovács, mondja:

- Szaladjatok mán az után a gyerök után, hogy mit kő most csinálni?

Visszahíjják a Jézust.

Hát a csak ráköp a ló lábára s visszaragasztja.

Főragasztotta neki. De mög is mondta a kovácsnak:

- Hajja kend. De levegye kend a siltet, hogy mestörök mestöre. Írja csak ki, hogy “kovácsmestör”.

Mindenki fellélegzett, sajnálták volna a szegény lovat, s a kovács ránézett Rózsa Sándorra:

- Hát én is csak kovácsmestör vagyok, hallode... Bálint fiam...

De Bálint fiam azt látta, hogy egy gyerek már régen kikukucskál s hátrafelé les. Az anyja is észrevette s visszarántotta:

- Nem gyüsz, te pokol!

A Rózsa Sándor szeme égett.

A perzekútor nem vött észre semmit. Mondja, úgy kiszáradt a torka a nevetésbe, megkínálhatnák egy kis borral. De ezen meg mindenki nevetett.

A gyerek azt mondja az anyjának:

- Nézze mán... Zsófi nénémet a kardos űzi.

- Űzi a nehézség. Mi közöd tülle, ha űzi, űzi. Ne tátsd olyanra a szömöd te disznó, ami nem rád való. Ne láss, ne hajj, sömmi bajod se lösz életödbe.

A legény a lónak a negyedik lábát tartotta.

- Ki ez a pusztázó? - kérdi.

- Rácz Pál - súgta egy öregasszony. - Felesége van neki Alsón, mégis űzi Maradék Pálnét. Az urát elhajtották tőtésre, a feleségit meg a perzekútor űzi.

A kovács megrettent.

Megállott a kezében a kalapács. Éppen a szöget akarta beütni a ló patájába.

- Ne beszéljen kend, senki se kérdözte - s hangosan, hogy a másik puskás is odafigyelt: - Nem löhet dógozni ettű a sok büdös vénasszonytú. Mit gyűlnek ide? Nagyobb látnivaló van Veszelkáéknál. Ott tátsák a szájukat!

De most felforrósodott a vér a legényben, intett Veszelka Imrének, aki mint egy boglyakemence állott, folyton csak őt nézte. Az jött, átvette a ló lábát.

A betyár megsimogatta a lovat, megveregette a nyakát, valamit súgott a fülébe, akkor minden izgalom és sietség nélkül kilépett a fészerből.

- Mi az, mi az? - kérdezte a másik pusztázó, aki háttal volt nekik s a parasztokat heccelte, de megsejtette, hogy a társával van valami.

- Semmi, csöndbiztos uram - mondta a kovács és vidám arcot mutatott. - Mingyán möglöszünk mán evvel is. Még hogy soká tart.

Úgy tett, mintha azon volna szóváltás, hogy ő lassan dolgozik.

- Ezt se löhet főfújni. Nem Krisztus az embör.

Pár pillanatig mindenki a kovács ügyes kalapácsolását nézte. Nincs még egy ilyen ügyes patkolókovács a szögedi alsóhatárba, mint ez a Bak Józsi röszkei kovács.

Rózsa Sándor éppen akkor ért a műhely mögé, mikor Rácz Pali a halálsápadt asszonyt mind a két kezével megragadta s csókolni kezdte. De úgy csókolta, mintha kettéharapná a nyakát. Egész elvesztette a fejét, tele lett vérrel és vaksággal. Mint a kutya, ha bagzik.

- Hé! - kiáltott rá a legény, mint egy farkas, elkapta a gallérját és visszafelé fordította magához a fejét.

Azt ne mondhassa, hogy hátulról támadott rá. Még el is eresztette egy pillanatra, hogy összeszedhesse magát.

De már a másikban egy irtóztató pofont adott neki.

- Ez a pandúrböcsület? Ezért küldtek tégöd ide? - rivallt rá rekedten. - Hogy a szögény asszonyokat űzd?

Bal kézzel adott neki egy ütést, a fejibe, olyan taszító ütést, hogy a pandúr belezuhant a falba, s keményen megütötte a fejét.

Most aztán adott jó néhány öklözést, míg csak az szó nélkül össze nem esett a lába előtt.

Akkor felkapta a puskáját, jól megnézte, s odaütötte két kézzel a fal sarkán egy a vályogból kiálló téglához. A fegyver egycsövű régi, rossz puska volt, abban a pillanatban kettétört, azaz kiugrott a vascső a reves faágyból.

Most lehajolt, kivette a perzekútor övéből a pisztolyát: megnézte, meg volt töltve fojtással.

De már a menyecske nem volt sehol. Az elfutott, mint a megriasztott jérce. Meg sem állott hazáig s ott bezárta magára az ajtót.

Távolról emberek látták, hogy itt történik valami a perzekútorral, ijedten állva maradtak, senki se mert közeledni. Eddig úgy tettek, mintha nem látták volna a perzekútor mit csinál, most meg amiatt állottak, hogy tanúk ne lehessenek, hogy a betyár mit tesz a pandúrral... A szegénynek minden baj. Mindenki csak hatalmaskodik, ők meg mit kapnak, csak ők isszák meg a levét. Lesz egzekúció, gondoltak már most is rá az öregek, az egész falu szenvedni fog ezért... De nagy legények is a pusztai betyárok, nem néznek se istent, se embert, ha éhesek, esznek, ha szomjasak, isznak, ha megdühödnek, ölnek. Ők az urak, ki merne ellenük állni... Jaj istenem, istenem, mér nem adsz már emberi szívet a nemeseknek. A perzekútor mind nömös.

Rózsa Sándor ott hagyta a perzekútort a földön. Az nem vesztette el egészen az eszméletét, de érezte, hogy a gyerek erősebb nála, fegyvert is veszítve, hagyta, még tettette is a hóttat, patakzott a fejéből a vér. A legény azonban bement a fészerbe, felemelte a pisztolyt, s mire valaki észhez tért volna, elkiáltotta:

- Fő a kézzel, hé!

Mindenki tartotta fel a két kezét.

De Illyés uram volt legjobban megijedve. Puska a vállán, páros pisztoly az övében, s fel kell emelni a kezét, mert ez a betyár csak éppen őrá vadászik. Mi baja?

Csak fel kellett hát emelni a kezét, ha ez azt parancsolja, s engedte, hogy a fiatalember elszedje az övéből a két pisztolyt. Meg a tőrt, kést. Meg a válláról is levette a puskát. Ez is olyan régi egycsövű puska volt. Nem is lőne vele, csak ijesztésül. Nem nagyon voltak felfegyverezve a város cselédjei, hiszen alig került lövésre a dolog egész nyáron. Tavasszal megcsinálták a puskába a fojtást, ősszel sütötték el, még a nyulat is inkább vassal fogták. Nem is volt puskaporuk sem. Kevés volt, avval meg be kellett számolni.

- Testvér, öntsé’ csak egy marék vizet ebbeja kulacsba - adta oda a pandúr fegyverét Veszelka Imrének.

Imre rögtön megértette, a tenyerét belemerítette a kovács dézsájába. Belemerítette a tenyerét, aminek még most is jólesett a szenesvíz.

Aztán a vizet gondosan belecsorgatta a puska csövébe. No evvel nem lőnek egyhamar, míg a por ki nem szárad benne.

Illyés uram köhintett. Még mindig nem tudta, hogy mi történik.

- Mög vagy te bolondúva, te?

- Ne pofázz! - mondta a betyár, s bevillogott a szeme a perzekútorba.

Aztán a kovácshoz fordult. Övibül kivett egy erszényt.

- Magának mög aszondom. Aszondom, hogy fogja ezt az erszényt. Vögye ki belőle, ami magának jár, a többit pedig adja oda Maradék Pálnénak. Három gyeröke van neki, jó lösz szögénynek a nagy ijedtségre. Kinyérre.

Avval megint a pandúrhoz fordult:

- Maguknak mög, Ijjés uram! Énneköm magáhon semmi közöm. Tuggya mög, hogy maga neköm nem vétött. Nem maga ellen van, de hát nem hagyhatom magamat én se... Rácz Pál uramnak, a kollégájának, említse mög, hogy ha száz esztendeig él, mög még egyig, akkó is soha többet ilyet ne cseleköggyék. Mer ha cseleköszik, éppen úgy utoléri a bot, mint inast... Mögértötte?... Mönjön, mossa föl, Ijjés úr. Egy kicsit be tanáta ütni a koponyáját a falba...

A perzekútor mélyen meg volt sértve. Az arca égett a szégyentől, hogy ennyi ember előtt, asszonyok, gyerekek előtt ez a semmi fiatal fiú így mögleckézteti.

- Mondja mög a társainak is odabé, Szöged városába, hogy ennekutána nem komendálom, hogy nyakló nélkül bánjanak a szögénnyel. Mer a szögény is embör. Tudja-e, éppen olyan embör, mint maga, ha páros pisztolya van is a derekán, mög ha tőtött puska van is a vállán. Mer a puska levöhető, tudja-e, osztán akkor maga is éppolyan semmi lösz, mint az, akinek sose vót a vállán. No röndbe van a ló? Mestör úr?

- Röndbe - mondta a kovács, aki közben reszelte a ló patáját, s igyekezett úgy tenni, mintha rá semmi se tartoznék más, csak az, hogy a ló patkolása becsületére váljon.

Most a lovat eloldotta, s a kantárt odaadta a legénynek, aki a töltött pisztolyt még mindig felvont kakassal tartotta, s folyton a perzekútort nézte, nem akar-e valami elszánt dolgot kezdeni.

Mikor fent volt a ló hátán, a ló táncolni kezdett alatta, s ő csak fél kézzel tarthatta, mert a másikban folyton a pisztolyra kellett vigyáznia. A ló meg nyugtalan volt csizmában, nem értette, mi az a nehéz a talpán: neki is meg kell szokni patkót a lábán.

Azt várták, hogy a legény egyenest nekimegy a legelőnek, siet a nagy pusztaságba, de váratlanul az éppen oda indult, ahol a legtöbb ember volt, a Veszelka-ház felé. Azért ment arra, hogy fedezze magát az emberekkel. Ha egyedül megy a pusztába, ki tudja, hátha van még a perzekútoroknak valahol lövőszerszáma, csak rápuskázhatnak...

A Veszelka Péterné szekere már útra készen állott, Juliska már fent ült a bakon, onnan bámulta a csodát, az anyja meg a ház előtt állva.

- Kija? Miféle ja? - hallotta Juliska.

- Bátorinak mondja magát - beszíltek. - Bátori Bálint. A vón a neve, ha igaz.

Mindent tudtak, már mindent megbeszéltek az ijedt falusiak. Mikor a fiatal legény erre táncolt a lovával, úgy csudálták, majdnem megéljenezték, csak azért nem mondtak vivátot, féltek a perzekútoroktól, de az öreg asszonyoknak mindnek könnybe úszott a szeme. Nagyon meg tudták érteni, micsoda vállalat volt a legénykétől, hogy puszta kézzel két fegyveres hivatalos embert letört, megtanított. Mióta az eszüket tudják, ilyen eset nem volt. Ki mert volna. Egy egész falu nem mert volna soha szembe szállni két fegyveres perzekútorral. A falusiak tudják, mi annak a következménye, hiszen ha valaki ilyet mert volna egy községben, másnap már a katonaság szállotta volna meg, felégették, felperzselték, megtizedelték volna az egész falut, vagy az isten tudja, mit tettek volna vele. De hát betyár, betyár. Ki tudna egy betyárért felelősséget vállalni. Iszen így is megjön ennek a böjtje, de az uraknak meg kell ismerni, hogy a betyártól még jobban kell ám félni, mint a szegénynek a perzekútortól, mert az mégis úriember, törvénye van - de a betyár nem ismer se istent, se embert, ha megvadítják...

Jaj, minek is kell ilyennek történni. Az a Maradék Pálné is mit jártatja a száját, mindig ilyen nyelves volt ez a Nagy Zsófi, most osztán lehet szenvedni miatta...

Rózsa Sándor akaratlanul is rápillantott Veszelka Juliskára, aki úgy ült egyedül a szekér első ülésén, fogta a két ló kantárszárát, mintha azt hinné, hogy nem lehet meglátni.

- Hüpp, be csúf - füttyentette el magát Rózsa Sándor, ám nagyot nevetett.

Aztán még egyszer visszanézett, hogy mi az, mért bámul rá ez a sápadt lány, a két piros folttal az arcán, mint valami kígyóra.

Juliska csakugyan éppen azt gondolta: hogy nem tetszik neki!

Még meg is rázta egy picit a fejét, hogy ez bizony nem!

- De a formája töszi - mondta magában Rózsa Sándor.

Avval elvágtatott; csak már jó messze mondta újra magában:

- Formája van neki.

A ló az új patkóban úgy felvágott, mint a sárkány. Hányta, vetette magát, le akarta rúgni a lábáról a négy vasat, hogy nem ment, annál eszeveszettebben indult a pusztának előre, egyenesen napkeletre, bele az esteledő égbe.

Mindenkinek dagadt a szíve.

Mindenki úgy érezte, hogy itt valami történik őérette. Hogy ez az ördöngös fickó paripájával szabadon van, és se a vármegye, se a város tömlöcében nincs, se katonának el nem csípték. Nagy eset az, hogy van ilyen parasztgyerek, ha csikós is.

Csak nincs szebb. Ez a legelső a világon. A ló meg a még jobb lovas.

S mintha magátul gyúl ki a réti tűz, felcsengett a nóta:

mikor rúzsa sándor
felül a lovára
aranyrojtos gyócsgatyája
lobog a tiszára
nézz ki rúzsám nézz ki
ablakod firhangján
most mögy erre rúzsa sándor
sütétpej paripán
arany a zablája
ezüst a kantárja
gyémántkűbül van kirakva
a nyerögszörszámja

- Tik mit danótok? - kérdezte nagy szemekkel a kovács, akinek tele volt a marka pénzzel, de a világért meg nem csörgette volna, hogy valaki meg ne sejdítse, hogy a szegény kis menyecskét meg ne fossza, meg ne rontsa.

- Új nóta! - feleltek a fiatalok.

Titokban mondta a kovács; a pandúrok felé lesett:

- Ű vót itt!

Mindenki kerekre nyitotta a szemét és eltátotta a száját: Rúzsa Sándor?

Csak úgy repedt a tüdő, ahogy fújták:

arany a zablája
ezüst a kantárja
gyémántkűbül van kirakva
a nyerögszörszámja

Már lehettek itt a pandúrok meg a Veszelkák, mindenkinek mintha megszépült volna az élete.

E vót Rúzsa Sándor? Ez a csöpp embör?

Be aranyos! Ögyem mög!

Rózsa Sándor összevonja a szemöldökét

A hegyen, ahonnan messze lehet látni

De nem ölég messzi - gondolta az öreg katona roppant bajusza alatt, és nézegetett arra napkelet felé. - A högyrű se látni elég messzi!

Nem látott semmit se, csak erre is hegyeket, meg arra is hegyeket. Olyan hegyek laknak ezen a tájon, hogy ha a darab felhők az ég tetejéről mind lesuvadnának és kősziklákba fagynának, akkor se volna ilyen a szegedi pusztán.

Hiszen azt szeretné az öreg katona látni. Csak éppen azt, a szögedi szép, kigyalult, sima pusztaságot.

Hogy is mondta a röszkei kovács: "Nem ördög az embör, hogy hat nap alatt mögacélozzon egy ásót." "De az Úristen hat nap alatt az egész világot mögteremtötte, hajja ken!" - morgott neki a szögedi embör. "Olyan is a!" - felelt a kovács. - "Mit, kend az Úristen munkájába is kételkedik? Mi héjja van annak?" "Hát a högyeket még elgereblyélhette vóna!"

Úgy látszik, a szögedi kovács is tekergett erre!

Bizony itt lött vóna dóga űszentfölségének, mert itt nagyon gubancosra hagyta a határt, nem úgy, mint otthon a gyönyörűségös szép szögedi mezőn. Lám, még az Úristen is jobb szerette a magyarokat. Nincs ott még egy kapavágás högy se. Ha vakondék föltúrja a fődet, már az is förtelmesen elrútítja a világot.

S neki mégis itt köll csatangolnia már tizenkét esztendeje ebbe a görbe világba. Ósztrijjába. Ahelyett, hogy a gémök kurjantását mög a bölömbika harangozását hallaná, csak mindig a högyi szél zúgását köll fázlalnia.

Megcsavarta vastag bajuszát, s a távolba nézett.

Csuda egy világ. Nem löhet azt tizenkét esztendő alatt se mögszokni, hogy neki ilyen isten nélkül való idegönben köll elharákolni életének legszöbb napjait. Nem hitte vóna soha, hogy van olyan tájék, ahun kétször-háromszor kél a nap. Még a napnak is keserves ezöket a hegyöket mögmászni.

Csudálatos szép világ vóna, aki szereti, arra a Rax-högy felé: azt már ismeri. Högy högy hátán. Kinek volt kedve s türelme benne, hogy így rakosgassa föl a högyeket egymás hegyire hátára. Ebbűl a magasbúl mán csak olyan játékhögyek, mint ha a homokban építenek a gyerököcskék.

De a katona azért nem ezen gondolkozott, ez neki csak egy bajuszsodorintás. Gondolkodni - ha már az ember ráér a sürgős dolgától, mikor poszton áll, osztán akar a juhász, őrzi a högyeket, hogy el ne lopják -, akkor már csak azon gondolkozik, hogy tizenkét esztendő, tizenkét esztendő. Mán nincs több hátra, csak négy. Akkor osztán kap obsitot, de akkorát, hogy betakaródzhatik vele fejtűl lábig, de még maga mellé húzhatja, mint paplany alá a gyerökeit. Mög az asszonyt is. Sátoros ünnepökön.

A fiai. Három fia van otthon. Maradék Pál otthon is van egy, mög Maradék Jóska mög Maradék Pistike.

Mikor a tőtésrűl elragadták, nem is tudott hazamönni hozzájuk, nem is látta őket utójjára. Talán ha látta vóna, a szíve is jobban mög vóna nyugodva. De nincs benne a szömiben az utolsó kép. Hogy sírt-e a fiú, vagy nem sírt, hogy állott, jobb lábán-e vagy a balon, hogy mit mondott neki utójjára, azt-e, hogy "édösapám osztán gyüjjün haza!" vagy azt, hogy: "Hozzon valamit..." Biztosan mondott vóna egyet vagy mást mindenik gyerök, de ha ű azt hallja, akkor itt csöngene ma is a fülibe, mög itt villogna valahogy a szöme előtt a hangjuk, a képük...

Hogy aszongyák errefelé: "Ez az a híres magyar katonavirtus, amivel olyan nagyon fel vagynak a nóták, s lám, egy magyar se szeret katona lenni..." De a ménkű mögütötte, hogy valakit csak úgy kikapjanak a fészökalja családjábúl, és ideröpítsék a högyek tetejire, osztán még azt akarják, hogy eszibe se jusson, hogy embör is vót valaha, csak arra köll neki gondolni, hogy katona, bajnét.

Nem érdömös ezön még csak elgondolkozni se.

Mikor gyerök vót, nem vót őneki soha annál nagyobb vágya, mint hogy isten segödelmivel mundérba kerüljön a szennyes gatya helyött, és csizmát húzzon a mögretkösült lába fejire. Ha szép katonákat látott, lóháton, ficánkolva, aranyos zsinórral, sárga paszománttal, vörös nadrágban, pöngő sarkantyúval, ha látta, már mönnek, majd mögszakadt utánuk a szíve. Mást se játszottak, csak katonát, török-magyar katonát. Mán a gyerök azt énekölte:

török vitéz elvágta
mivel gyógyította
síppal dobbal nádi hegedűvel

De most csak olyanok löttek a vitézi énekekből, hogy afféléket köll fúdogálni, hogy:

sűrűn mögesik az rajtunk
hogy nincsen komisz prófuntunk
panaszkodunk a tüsztünknek
még az istenömet sziggya

még az istenömet sziggya
késér káplár áristomba
tödd rá azt a rövid vasat
huszonötöt vágjunk rája

Azér vigyék idegönbe! idegönbe! idegöni szóra! amit vakog, vakog, de még ma sem tudott valami jómóddal bögyire szödni. De nem is akarta mögtanulni, nem akarta érteni, nem tűrte, hogy az ő friss malacpecsönnye-szagú magyar beszédjét kikaparják a fogai közül... Mönni köll, mönni, mönni. Azt mögérti. De se mönyecskével nem kéván itt szóba elegyönni, hiszen otthon várja ütet az ű jó testű, kedves orcájú, nevető szavú mönyecskéje: itt piszkítsa be magát valami rusnya högyi fejérnéppel?... Bocskoros a fattya...

Tizönkét esztendeje, hogy elindították, azúta mögállás sincs. És sömmi, de sömmi, sömmitlensömmi hírt nem hallott a családokrúl... Míg Szögedöt csak elemlögetik, vannak itt, mindég kerül egy-egy szögedi bicska, amit összefennek egymáshon... de mit halljon ezektül a némáktúl Szögedrűl?... Szöged, Szöged, azt se tudják, mi szögön szegött kenyér a!

Mi köze neki ahhon, hogy errefelé is embörök élnek. De mög asszonyok is. Ezök az embörök, egy sincs köztük olyan, akivel csak egy napot tőtött vóna gyerökkorába... az asszonyok mög... még a ruhájuk is más... Hát még a szavuk, hát még a szívük. Á, mit, dehogy is ótaná be űket.

Löhetnek, amilyenek akarnak lönni, mit ér? Idegönök. Nem érti beszédjüket, nem törődik vele, hogy mivel gondolnak, mivel nem... Még csak egy tehén sincs ezökben a nagy högyekben ideföl a magasban. Nem löhet itt tartani, mert napi járó fődön nem találnak semmi vizet. Mibűl éljen a szögény marha, ha nincs se forrás, se kút, se tó, se semmi. Itt nem áradnak mög tavasszal a vizek, mint odahaza a kedves faluba, Röszkén. Itt csak möghalni, mint így élni, magában. Mikor neki mögvan. Mögvan az embörnek a maga felesége, mögvan a három gyeröke. Már azóta nagyocskák. Pali már valamicsodás húsz esztendő körüli löhet, Jóska kettővel fiatalabb, Pisti mög néggyel is, mert közben möghalt egy. Már nem is tudja, mi volt a neve annak a pondrónak, olyan kevés ideig élt. Nem szokott eszébe jutni a kis halott. Annál többet számolgatja az élőket... vagy azok is möghalhattak azóta.

No nem baj. Csak kibírja.

Már csak négy esztendő van hátra, négy kis esztendő, mert tizönhatra szabadul.

Ha ide el tudott gyalog érni tizönkét esztendő alatt, csak haza is haza ér egy vagy két hónap alatt. Hazafelé a fakó is gyorsabban mögy.

Nem szeret az igazságra gondolni. Volt egy legény, akit egy vagy két nappal később hoztak utánuk, az mesélte, mi történt, hogy a pandúr a feleségit mögűzte. Akkor tizenkétször szökött mög, de mindig elfogták. Osztán beletörődött. Arra gondolt, hogy úgyis távol van, nem segíthet az asszonynak, hadd éljen. Nem hitte, hogy az asszony nem hibás. Ha meg hibás, akkor minek. Olyan asszonyért nem érdemös, aki hibás akar lönni.

Azóta mán az is szép tízesztendős, tizenegy löhet, a pandúrfiú. Ha van.

Rúzsa Sándor.

Hogy Rúzsa Sándor kimetszötte a pandúrt.

Ezön is sokat el löhet gondolkozni.

Azóta, aki onnan hazulról kerül, egyre többet hall rúlla. Hogy a nevit is csak úgy mondják: a gazda.

Gazda löhet! Mögelégödött a szíve, hogy van egy ilyen. Egy ilyen paraszt. Otthon. A pusztákon.

Szóval itt állott egymaga a hegyek tetején, körös-körül semmi ember nem bukkan fel, de nincs egyedül. Tizenkét esztendőn keresztül mind csak a régiek között él. Nem is élhet másképp, mert csak a maga nyelvén tud szólani, azon pedig csak az elhagyottak, a régen elveszettek felelnek neki vissza.

A háta mögül, a szikla háta mögül egy ember jött.

Nézi: vadorzó lehet. Elhasznált bőrnadrág van rajta. Öreg nadrág, még öregebb, mint aki hordja, pedig e se fiatal már. Lehet olyan ötven, ötvenöt esztendős, beretvált képű, ahogy errefelé ezek a lakájok, vadászok, snajderok.

Németül szólt. Nemigen értette.

Az ember sürgette.

A katona egyet köpött, hegyeset, éppen hogy keresztül a bámész képű cibil orra előtt, amit ez nagyon megnézett, még utána is nézett a köpésnek, mintha az valami rézkongó vagy aranykrajcár lenne, vagy legalábbis ezüstgyűrű esett volna le az ujjáról.

- Nu, nu - sürgette, s vékony bőre egészen verhenyegesre gyúladozott a nagy csudálkozásban s bámulásban.

Mit kérdezhet? Mit kérdezhet egyebet, mint azt, hogy hogy híjják őtet? Megfelelt neki:

- Az én nevem Maradék Pál.

A vadász nevetve bámészkodott. Úgy nyitva felejtette a száját, és abban ugyancsak kevés fog kezdett megmutatkozni.

- Mattarech - mondta -, Mattarech.

- Maradék.

- Mataréch.

- Nem matarék, hallja kend. Maradék!

Egyet rántott vaskos vállán, s megrecsegtette a saját nevét.

- Ma-ra-dék!

- Mar mar deck... - szótagolta utána a kis erdei ember. Mert a hosszúsága meglett volna, de vékony volt, és hálni járt bele a lélek. - Mar mar deck - vakogta, s a szájábúl, vastag ínyei közül kibityegtek a sárgára érett egyenes hosszú fogak. Mintha nem is fogak volnának, csak beledugdosott, esztergályozott tiszta csontdarabok. Mindenik annyifelé állott, ahány volt az ínyében.

A katona megcsóválta a fejét, legyintett.

- Elmöhecc, komám, olyan vagy mint a Simon kutyája, améknek kihúzgálták a fogát, osztán mán nem harap, csak csevög.

Az idegen egyre jobban mulatott:

- Nu kommst mit mir majn Kind Marmardeckli, wie ajne schöne Name hast du Marmardeckli...

De a katona, hiába Maradék Pál, mégse értette, hogy az idegenbéli hogy örül annak, hogy őtet márványfedőnek híjják.

- Az anyád keserves kínja - mondta szemébe: - némöt.

- Némöt, némöt - ujjongott fel az ember, s csapkodni kezdte nevettében a térdét. - "Pides németh" - ismételte el: úgy látszik ennyit mégis tudott magyarul, még azt is mondta, amit nem hallott.

- Ahh hahhá, ahhahá - kacagott harsányan -, ahhahá, ahh, hhahá... De biszt ein brafer Mencs... - "kutja matjár..." kutja magyár...

Evvel megkötötték a barátságot, egyik pidös németh, a másik kutja matjár...

Mingyárt kezet is nyújtott az ember, s ő megfogta a lágy, hosszú kezét.

De nem szorította meg. Minek. Szétnyomhatná egy perc alatt. De minek. Nem tehet róla, hogy csak német...

- Mögérti kend a magyar szót?! - rázogatta a lágy kezet, s belenézett az idegen ember nagy, kék szemébe, amelyben a harsány nevetéstől szinte könny volt.

- Khend, khend, khendet... - mondta az idegen még jobban mulatva és még jobban nevetve. Már egészen nyitva felejtette a száját, és gyorsan beszélt valamit, ami nagyon jó lehetett, mert nagyon jól tudott nevetni hozzá, de azt, hogy mit, azt már csak egyedül a magasságbeli jóisten érthette meg, meg a többi német.

- Mat jar, dasz iszt mat jar: stinkender német. Kut ja mot jar... - nem megvagyod semmi mást.

Kijavította magát:

- Nem, nem! nem möggagyogod, semmi mást.

- Most osztán jól kimondtad, komám - és nevetett Maradék Pál: - Á hát hiszen kend úgy kárál magyarul, még nem is láttam errefelé, akivel így el löhetne beszélgetni. Kicsoda kend? Olyan gané keze van, tán az ezredsnájder? Mi?

A vállára veregetett a németnek, amitől az még harsányabb lett, mint a hajnali rigó.

- Ja én musszajn motjor tudsz... Nicht zu fiel, nem sokat neked, csak kicsikát...

- Vándoróttál?

- Was?

- Nem tom, mi a mestörségöd. Ha nem snajder, rézöntő, vagy mi vagy. Attúl olyan vörös a pofád.

- Pofát, pofát - ismételte az idegen, és rettenetesen kacagott; a hangja messze elhangzott, és a sziklák visszakacagtak tőle.

- Suszter? Vagy takács? Vagy mi?

- I bin der König von Ungarn.

- König? Kő... mi a kő? Kő ing?

- Král... királ... Én meg vadok a matjor királ, hé, hé, ott jön a bajern királ... látsz neked szemtül... ott jön a würtenbergi királ... Nu, was sagst du dacu?

A katona mogorván bámult a három öreg vadászra, ahogy toprongyosan, de nagyon vidáman néztek rá.

- No ha ti királyok vattok - mondta -, komám, akkó én vagyok a római pápa... komám...

- Hahhahah, hahhaha, hahhaha! - fulladozott a kacagástól Ferdinánd, a jó császár, s kollégáinak megmagyarázta, hogy ez a vén bakancsos itt az ő alattvalója, magyar ember, s azt mondja, hogy ha ők mind a hárman királyok, "dann er iszt der Papszt von Rom und ihr alle leckt mir am ars..."

Így mondta, de a katona nem értette, mit is mond, meg nem is bánta. Azért valamit sejtett, mert mikor a nyúzott képű snájder - mert mi lehet ez más, az ezredsnájder -, mikor a vállára tette a kezét, nem rázta le, meg azt is tűrte, mikor az arcát paskolgatta, a snájder... akivel a másik két német versenyt kacagott, hogy csuda volt.

De akkor nézett nagyot, mikor jött a német csőstül. Az udvarhoz tartozók gyűltek elő, s tettek nagy hajbókolást és alázatot az "ezredsnajder" előtt.

Így került össze Magyarország felséges királya a szegedi puszták szegény kis emberével, akit miért, miért nem, azonnal kegyeibe fogadott.

- Ezt az embert magammal viszem.

Mi tetszett meg neki rajta, mi nem, azt nem magyarázta. De megtörtént, hogy a magyar puszták legkisebbik öreg legénye a birodalom császárjának az ajtónállója lett, akár hiszitek, akár se.

Rusztámjának fogta fel a császár a kemény s bátor szavú magyart, mert Napóleonnak nemcsak ellensége volt, de titkos bámulója is - és az volt az érzése, hogy az egyiptomi Rusztem nem volt hűségesebb urához, mint ez a Marmardeckli magyar katona lesz őhozzá.

- No. Ilyen urat kaptál - mondta neki a herceg Esterházy, aki főudvarmester vagy mi volt a Burgban. - Képzelsz-e ilyen urat a világon?

A katona eltűnődött s azt mondta:

- Hacsak Rúzsa Sándort nem...