Melissa Moretti

Nászéjszaka nappal

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-154-8

MOBI ISBN 978-963-453-155-5

TARTALOM

CSAPÁSOK

ÉRKEZÉS

MUNKÁBAN

AZ ERDŐ MÉLYÉN

SORSOK

HEGYEK KÖZÖTT

KISÉRTETIES FÉNYBEN

EGYÜTT

NYOMON

HELYTÁLLÁS

FORDULATOK

CSAPÁSOK

Edina arra ébredt, hogy valami kellemetlen zaj hatol a fülébe. Egy ideig próbálta nem tudomásul venni. Úgy tenni, mintha minden a legnagyobb rendben lenne, ez a valami meg majd csak elmúlik, lehetőleg hamar, sőt most mindjárt!

De a kellemetlen érzés benne maradt. Teljesen abszurd gondolata támadt: éjszaka elvitték valahová az ágyát! Vagy a bérelt lakással együtt, vagy anélkül. Netán az egész négyemeletes épületet..? Valami varázsló lehetett a dologban, aki képes felkapni egész épületeket és letenni valahol, a város másik végén. Úgy érezte, még félálomban van, ezért szabad neki ilyen ostobaságokra gondolnia.

Az eszébe sem jutott, hogy talán inkább egy zajkeltő szerkezetet vagy mesterembert hoztak ide. A tudata tisztulni kezdett. De nem eléggé, mert akkor meg arra gondolt: ha ma tényleg péntek van és tizenharmadika, akkor ennek köszönheti ezt a rossz ébredést. A feje nem fájdult meg, de minden más rosszul indult, úgy érezte.

Percekkel később már tisztult tudattal feküdt az ágyán. Tudta, hogy a zajt egy, a szomszédos építkezésen dolgozó munkás okozza valami fémvágóval, amely ütemesen fel-felvijjogott. Tudta azt is, hogy hat óra múlott tíz perccel. És tényleg péntek volt, tizenharmadika. Még szerencse, hogy mindez nem télen történik. Tavasz volt éppen, május, az embereket a városban mindenhol élénk virágillat fogadta. A fák és a cserjék a parkokban most virágoztak, némelyik erkélyen pedig valóságos csoda-zuhatagok lógtak lefelé.

„Na, menjünk neki ennek a napnak is”, buzdította magát, és engedelmeskedett önnön utasításának. Irány a fürdőszoba, aztán a csöppnyi teakonyha, ahol kávét készített. Kicsi volt ez a lakás, de több mint egy éve élt itt, megszokta, kedvelte. Elég jó helyen van, innen nincs messze a könyvelő iroda sem, ahol dolgozott. Egyetemre nem járhatott, árva lévén nem volt, aki állja a költségeket, és mivel nem is volt túl jó tanuló, hát ösztöndíjat sem kapott volna. Ezért érettségi után csak a kétéves könyvelői iskolát járta ki. Persze ez sem rossz, ha az ember kifog egy jó céget, ahol sokat fizetnek, már eleve azért is, hogy ne beszéljen senkinek a cég belső ügyeiről, és ne mondjon fel. Edinának nem volt ilyen szerencséje, kulimunkát végez harmincnégy másik nővel együtt egy erre szakosodott cégnél. Bérbe adják a könyvelőik kapacitását a külső megrendelőknek. Minden héten más és más cég adataival foglalkoznak, különféle számlákat ellenőriznek és könyvelnek le.

Mire végzett a reggelivel, a fémvágó is elhallgatott. Kicsit bosszantotta a lányt, hogy éppen akkor burkolózik a lakás jóleső csöndbe, amikor ő már nem lesz itthon.

Valamivel korábban indult a szokottnál. És ez volt a szerencséje. A lakásból kilépve ugyanis észrevette, hogy nyílik a szomszédos ajtó a lépcsőházban. Ott lakott özvegy Purenné, akitől a lakást bérelte. Az ötvenes asszony bizonyára már egy ideje lesben állt a küszöbön, hisz jól tudta, hogy Edina ilyen tájban szokott indulni. Most kilépett:

- Jó reggelt, Tassel kisasszony.

- Jó reggel, Puren asszony. Mi újság?

A szokásból odavetett kérdés horognak bizonyult. Csalinak, amin fennakadt a háziasszony. Látszott, nem véletlenül várakozott; beszélni akart a lakójával. És rögtön el is kezdte:

- Hazajön a fiam Kínából. Ott dolgozik már két éve. Most lejárt a szerződése, végre hazajöhet.

Edina még mindig nem fogta fel, miről lehet szó. Mosolygott, gondtalanul:

- Hát legalább látja a fiát!

- Látom. De tudja, arról is értesített, hogy megnősült. Hazahoz egy kínai asszonyt. Még a nevét sem tudom… Min vagy Lin. Hogyan értek majd szót egy kínai nővel?

- Aki a menye lesz, asszonyom. A fia biztosan jól választott.

- Lehet… a maga szempontjából. Rám nem gondolt. No de tudja, kisasszony, ez azt jelenti, hogy szüksége lesz a lakásra… – és Edina ajtajára intett a fejével. A lány végre felfogta, mivégre volt ez a beszélgetés Kínától idáig tett kanyarokkal.

- Vagyis felmondja a lakást?

- Kénytelen vagyok. A fiam asszonyt hoz a házhoz, újra egybenyitom a két lakást, hogy elférjünk.

- Meddig maradhatok? – kérdezte a lány. Újra érezte azt a kellemetlen valamit a fejében, mint ébredéskor a fémvágó zaját.

- Huszadikáig, kérem. Akkor jönnek meg.

- Azaz már csak egy hetem maradt. – ez egy kicsit megdöbbentette. Szóval változás lesz az életében? Eddig kevés ilyesmi történt, nem is tudta, féljen-e tőle, vagy sem.

Puren asszony még egyszer megerősítette, hogy huszadika, azaz szintén péntek lesz az utolsó nap, amikor itt alhat, és másnap reggel költöznie kell. Edina csak rábólintott és elindult le a lépcsőn…

…és ment fel a lépcsőn. Igaz, ez már kis idővel később volt. A könyvelőiroda az első emeleten volt, hát nem volt értelme liftezni. Edina huszonhárom éves volt, és tökéletesen egészséges, hát nem törődött egy kis lépcsőnjárással.

Bár ami az egészségét illeti… Volt egy gyanúja, de még senkinek sem mondhatta el. Igazából csak egyetlen emberre, Patrikra tartozik. Nagyon is az ő ügye lehet a dolog. Patrikot úgyis felhívja majd délben, így beszélték meg. Edina igazából nem tudta, milyen reakcióra számíthat, de nagyon remélte, hogy az pozitív lesz.

Az irodában minden úgy ment, mint máskor. Edina néha úgy érezte, ez egy jó munkahely, éppen azért, mert nem érheti meglepetés. Ugyan az ittlét és a munka is sokszor gépies, és ezért unalmas, de legalább van. Jó volt idejönni reggel azzal a tudattal, hogy délután majd nyugalmasan megy innen haza. Igaz, most ez a „haza” egy kicsit megingott. Edina tudta, keresnie kell egy másik lakást. Ma péntek van, lehet, hogy a hét végén szerez néhány címet akár egy újságból, akár egy ingatlanirodától. Mindenesetre a jövő héten lesz erre pár napja, és még a költözést is megszervezheti. Nincsen sok holmija, belefér egy taxiba.

Végezte a munkát. A nagy termet kis boxokra osztották. Edina is a kuckójában üldögélt, előtte a számítógép képernyője. Gépiesen vitte be az adatokat, minden sor végén ellenőrzést tartott. Még később megszámolta a számlákat, tényleg ötvennégy volt-e, vagy huszonkilenc, vagy harminckettő, ahogyan a gép számolta. Ha minden egyezett, egy enter-nyomással továbbította az adatokat egyfelől a cég nagy számítógépébe, hogy ott is meglegyen, másfelől ahhoz a céghez, amelyiknek azokban a napokban éppen dolgozott. Óránként egyszer volt öt perce neki is, mehetett a mosdóba, néhányan ilyenkor kiálltak a bejárat elé, és mohón szívtak el egy cigarettát.

Edina sohasem dohányzott, hát ezzel nem kellett foglalkoznia. Amikor közeledett az ebédidő, ugyan éhes volt, de tudta, hogy nem fogja most ebédre pazarolni azt a fél órát. A tizenegy órás szünetben különben is hányingere volt, a mosdóba menekült és azt hitte, tényleg hányni fog. Ám végül megúszta, az émelygés elmúlott.

Örült, hogy felállhatott tizenkettőkor. A teremben a boxok egy része elnéptelenedett. Három turnusban mehettek ebédelni, ki ahová akart. A „lányok” kétharmada mindig bent volt a teremben. Edina az első turnusba tartozott, tehát amint a nagy faliórákon megjelent a 12.00, már sietett is kifelé. Az irodaház közvetlen szomszédságában volt több gyorsétterem, önkiszolgáló is. De ő most csak egy szendvicset vett az egyik bolt bejáratánál, és a szemközti parkban egy padon ülve gyorsan megette. Utána felhívta Patrikot. Ha behunyta a szemét, megjelent előtte a jóképű férfi. Talán túlságosan is az – Edinának eszébe jutott, hogy ahányszor nyilvános helyen találkoztak, kénytelen volt észrevenni más nők kémlelő, elismerő vagy éppen irigy pillantásait. Többször érezte úgy, hogy azok a nők előbb alaposan megszemlélik Patrikot, aki persze tetszik nekik – utána pedig egy röpke pillantást vetnek Edinára, és mintha az arcukra lenne írva a kérdés: „Ez a kis semmi mit keres egy ilyen csinos fiú mellett..?” Edina mindig ezt érezte. Tisztában volt vele, hogy ő csak közepes „szépség”, azaz nem az a típus, aki rögtön meghódít mindenkit, ahol csak felbukkan. Ismerte a saját külsejét, tudta hát, mi hibádzik. Nem volt elég magas, nem volt elég karcsú. Inkább telt, egy kicsit hízásra hajlamos, vigyáznia kellett, mit és mennyit eszik. A haja sem az kimondottan aranyszőke, „csak” világosbarna. Nem néz ki amerikai filmszínésznőnek, és a tévékben meg a különféle show-műsorokban sem az ilyeneket mutogatják szünet nélkül. Edina már korán megtanulta, hogy ő csak egy viszonylagosan jó nő. Ritka az a férfi, akinek éppen ez a típus tetszik, vagy ahogyan manapság mondják: „bejön”. Nagyon örült, hogy Patrik személyében éppen ilyenre talált.

Egy könyvbemutatón ismerkedtek meg, Edina ezért azt hitte, Patrik nagyon intelligens. De a feketehajú, ruganyos léptű, Edinát sokszor fekete párducra emlékeztető, csinos fiú egy gyönge pillanatában bevallotta: nem szokott olvasni, csak azért járt a bemutatókra, mert ott finomlelkű, csöppet sem rámenős, művészeteket kedvelő lányokkal lehetett ismerkedni. Hogy miért volt szüksége éppen ilyenekre, eddig nem derült ki. Már néhány hónapja együtt voltak – bár nem laktak együtt – és néha Edinának volt egy olyan érzése, hogy Patrik életében vannak más nők is. De ez csak afféle női megérzés volt.

Most hát hívta, és amikor a fiú felvette, Edinát beborította egy érzés: valami, ami negatív volt, rossz, kellemetlen. Ma már érezte ezt, amikor megtudta, hogy Puren asszony felmondja a lakását.

- Szia, Patrik! Hívlak, ahogyan megbeszéltük.

- Ahá! Szia, mi újság?

- Hát van néhány. Felmondták a lakásomat, de ez nem érdekes. Van egy sokkal... sokkal érdekesebb hírem is.

Volt valami a hangjában, amiből Patrik mintha megsejtette volna, miről beszél. Edina egyszerre örült is, de volt benne egy kis óvatos félelem. És az ilyesmit a Patrik-félék rögtön megérzik. Ahogyan most is:

- Csak azt ne mondd, hogy terhes vagy!

- És ha mégis azt mondanám? – váltott Edina feltételes módra. A hangja még majdnem vidám volt, csak a feje teteje kezdett bizseregni, és a mellében is hideget érzett. A vonal másik végén Patrik is átvette a feltételes módot:

- Ha ilyesmit közölnél, akkor először is elmondanálak mindennek, amiért nem védekeztél. Másodjára meg azt mondanám, hogy kár volt ezt közölnöd velem, mert az ilyen helyzetből én nagy sebességgel menekülök. Éppen most ajánlottak egy munkát külföldön, három évet kéne aláírnom, és addig haza sem jöhetek.

- De ha nem mondom… – Edina hangja elcsuklott. Az a nagy üresség meg a hideg most már teljesen szétterjedt benne. Patrik hangja ellenségesnek tűnt. Az is volt:

- Már elmondtad. A fenébe is, te lány! Nem hozhatsz engem ilyen helyzetbe. Ha ez igaz, márpedig nagyon úgy hallom, akkor én máris telefonálok oda, ahol ezt az állást ígérték, és még a hét végén elhúzok innen! Eddig haboztam, hogy elfogadjam-e az ajánlatot, de most úgy látom, jobb, ha egy másik országba helyezem át magamat. Te engem nem fogsz kihasználni!

Csak a siket csönd zúgott aztán a telefonban, és Edina fejében.

Nem is tudta, hogyan múltak el a délutáni órák. Valami nagyon nem volt rendben a testében, de ezt is csak mintha egy függöny mögül érzékelte volna. Különös zúgást érzett a fejében, és valami más meg a testében gyűlt össze. A rossz érzés kiterjedt, eluralta az agyát is. Nehezen fogta fel, hogy Patrik az első nehézség említésére megfutamodott. Edina egy pillanatig sem hitt abban a bizonyos külföldi munkában. Inkább olyan sejtése volt, hogy Patrik egy ilyen szöveget tartogatott készenlétben arra az esetre, ha valamelyik lány a terhességet említi. Nagyon begyakoroltnak tűnt a „külföldi munka”, amiről érdekes módon a majdnem három hónapos együttjárásuk alatt soha nem esett szó. Nem megy Patrik sehová, de abban Edina biztos lehetett: a férfi mostantól kezdve kerüli majd azokat a helyeket, ahol eddig együtt jelentek meg.

A keserűség eluralta a lelkét. Nagyon szomorú volt. Világosan érezte, hogy ez nem önsajnálat. Próbált arra gondolni, mi legyen a gyerekkel – ha tényleg terhes? Lehet, a hányinger csak valami másnak a jele, talán elrontotta gyomrát, és ha párnapos késéssel is, de majd megjön, és akkor végre megnyugodhat? Ám valami azt súgta, hogy ezek gyerekes „magyarázatok”, remények. Szembe kell nézni a dologgal. De majd minden rendben lesz. Már éppen helyrejött a lelkivilága, amikor szóltak, hogy a főnökasszony beszélni akar vele.

Ez sem jósolt semmi jót. Edina tudta, hogy eddig nem tett semmi olyant, amiért például most megdobnák egy előléptetéssel; valahol a lelke mélyén tudta azt is, hogy alkalmatlan lenne ő még „kisfőnöknek” is. Akkor viszont mi lehet a baj?

Az asszony irodája nem volt messze, ugyanazon az emeleten. Még negyedóra volt hátra a munkaidőből. Valami azt súgta Edinának, hogy nem véletlen ez az időzítés. Beóvakodott hát az irodába. A szobában kellemes, enyhe levegő volt, és valami illatosító is működhetett, mert párpercenként finom illathullámok terjedtek szét. A főnökasszony ötvenes, nem túl kedves és talán sohasem mosolygó nő volt. Most csak egy pillantást vetett a jövevényre, megkérdezte a nevét, és maga elé húzott egyet az ott felhalmozott dossziék közül. A hangja is száraz volt, kopogós:

- Edina Tassel, született… ekkor és ekkor… nálunk dolgozik, mióta is..? Igen, itt van. Hát Tassel kisasszony, van egy rossz hírem az ön számára.

Edinát hirtelen mintha jeges áramlat lepte volna el, rászakadt a hideg ijedtség. „Kirúgnak!” – vágott bele. Még csak ez hiányzik – tette hozzá odabent a lelkében egy komoly hang – ez azért túl sok lenne mára. Péntek tizenhárom, futott még át a fején. És újra szétterjedt benne a félelem, amikor tovább hallgatta a főnökasszonyt:

- Tudja, Tassel kisasszony, mostanában recesszió van, azaz válság. A gazdasági élet nem olyan erős, hogy egy ilyen csapást kibírjon…

„Csak nekem kell kibírnom minden csapást?” – kérdezte volna lázadozva.

- …csökken a cégek száma, így kevesebb munkát adnak a vállalatunknak. Ez a folyamat már hónapok óta jól látható, márpedig ahhoz, hogy ennyi személynek munkát biztosítsunk, kell egy bizonyos vállalatszám, könyvelési munka-mennyiség, aminél még érdemes volt ennyi dolgozót megtartani. No, mostantól fordult a kocka, meg kell válnunk azoktól, akik még viszonylag nem régen dolgoznak itt, akiknek nincs családjuk. Ebbe a körbe ön is beletartozik. Látja, nincs egyedül… – csapott a dossziékra: volt ott vagy nyolc ilyen irat. Mindegyik egy ember, mindegyik egy fiatal nő, akinek most mennie kell.

- Vagyis ez azt jelenti… – kezdte volna, de amaz az órájára nézett és türelmetlen gyorsassággal fejezte be a mondatot:

- Ez azt jelenti, hogy a cég kénytelen felmondani önnek. Kérem, szedje össze a holmiját, menjen el a pénztárba, ott már tudnak mindenről, felveszi a fizetését, megkapja a szükséges papírokat és hétfőn már nem is kell bejönnie.

Ezzel becsukta az ő dossziéját és nyúlt a következőért. Edina felállt, remegtek a térdei. Valami „viszontlátás”-félét motyogott, de közben megértette, hogy abszurd most nem csak köszönni, de éppen ezt a szót kimondani. Hiszen itt már nem lesz viszontlátás, ezt az ellenszenves nőt remélhetőleg soha életében nem látja többet.

Kibotorkált. A fejében a zúgás nem szűnt, sőt, most mintha hangosabb lett volna. Nagyon rosszul érezte magát. Az a belső fájdalom, ott valahol a teste mélyén, a zsigereiben… Visszament a helyére, felkapta nagy, lapos, négyszögletes táskáját, benézett a fiókjába: csak egy golyóstollat talált ott, nem tartott az irodában semmit, csak a laptopját hordta magával. Ment a pénztárba. Állt ott már néhány kolléganő, elég volt az arcokra néznie, hogy tudja, ők is sorstársak lettek és rájuk is úgy hatott ez a felmondás, mint a hidegzuhany.

Még volt előtte valaki, hát leült egy székre. Szédülés fogta el. Nem tudta, mi történik vele. Csak ez zakatolt az agyában: „A lakás… Patrik… a munka”. Hát minden elveszik, és ilyen gyorsan?

Zúgást hallott, amihez foghatót még sohasem. Ami történt, úgy hatott rá, mintha nem is vele esne meg, mintha csak valaki mesélné. Hátradőlt a székén. Mintha kifolyna belőle az élet… Zsongást érzett ott belül, a fájdalom mellett.

Akkor vette észre a pénztárosnő, hogy a lány milyen sápadt. Meg is jegyezte. De a tekintete Edina lábaira tévedt. A szék szélére, ahol csorgott valami. Sötét, vészjósló folyadék…

- Az ott vér..? Maga vérzik!

A kiáltások alig hatoltak el Edinához. Érezte, hogyan távolodik el ettől a világtól. Még sohasem ájult el, de most mintha valami ilyesmi közeledett volna…

A mentők perceken belül megjöttek, addig a pénzükre várakozó nők tartották Edinát kétoldalt, nehogy leszédüljön a székről. Többen ide-oda futkostak, valaki várta a mentősöket a bejáratnál és mutatta az utat. A vöröskabátos férfiakkal egy orvosnő jött. Valaki kiejtette a szót: vetélés – de az nem az orvosnő volt. Ő semmit sem szólt, egy perccel később Edina és a táskája, amit görcsösen markolt, egy hordágyon távozott. Furcsa érzés volt, hogy viszik, alulról látta az embereket, és mintha a tenger hullámzana alatta. Behunyta a szemét. Az orvosnő csak a mentőautóban takarta ki a lányt derékig…

…Aztán nem emlékezett másra, csak arra: a kórházba érkeztek vele. Ezt onnan tudta, hogy érezte azt a jellegzetes szagot már a folyosón, ahol kerekes ágyon tolták. Ez jobb volt, mint a hordágyon. Nem látott semmit, és nem is akart látni. A fájdalom felülkerekedett benne és eljött a pillanat, amikor inkább megadta magát. Alighanem ismét elájult.

Hosszú volt az álom. Bizonyára kapott fájdalomcsillapítókat, és talán valami mást is, mert nagyon sok idő eltelt közben. Úgy sejtette, már hajnal van, vagy éppen születik a reggel..? Egy kórteremben feküdt, ahol három ágy állt összesen, de csak egy volt érintetlen: látszott, abban nem fekszik senki. A harmadik ágyon aludt valaki, nem látta az arcát.

Edina megvárta, míg jobban kitisztul az agya. Nem sokkal később már mindenre emlékezett. Megbizonyosodott róla, hogy már alighanem másnap van, mert egyre erősödött a kinti fény. Valahol már kisütött a nap is. Hallotta, hogy a folyosón takarítók mennek, sőt már el is kezdtek dolgozni.

Próbált fegyelmezett maradni. De amikor végiggondolta, mi történt, egy könnycsepp kigördült a szeme sarkából. Akkor lépett be egy ápolónő. Talán csak azért jött, hogy megnézze Edinát. Köszönt neki, megkérdezte, hogy van, aztán elment. Egy középkorú orvosnő jött később, amikor a szomszéd kórtermekben osztani kezdték a reggelit és a gyógyszereket:

- Jó reggelt, Tassel kisasszony.

Egyikük sem vette észre a szóba belekódolt szokásos háttér és a valós helyzet közti ellentmondást. Régen csak az volt, az lehetett „kisasszony”, akinek nem volt gyermeke, sőt aki szűz volt. Ez a „kisasszony” bizonyos értelemben már „lánynak” sem nevezhető. Szűzlánynak semmiképpen.

- Pieterson doktor vagyok – mondta a nő nagyon nyugodtan és leült az ágy szélére. A másik beteg még mindig aludt, hát csak suttogott: – Tudja, mi történt önnel?

- Csak sejtem. A kisbaba… elment?

Pieterson doktornő bólintott és komolyan folytatta:

- Igen. Négy hetes lehetett. Valami nagy megrázkódtatás érte önt?

Edina szaggatottan, inkább csak félmondatokkal mesélte a tegnapját. Nem mondta ki, hogy „péntek tizenhárom”, de ez így is világos lett. A doktornő – férfiasan nagyorrú, vöröses hajú, nagytestű, csontos, csöppet sem szép negyvenes nő – bólogatott:

- Ez tényleg sok volt egyszerre. Négy csapás egy napon… Nem irigylem magát. De ami minket illet, azaz a kórházat és engem… A vetélés rendben lezajlott, ha szabad ezt így mondani. A kollégák tegnap este rendesen ellátták magát. Nem lesz komplikáció. Két nap múlva akár haza is mehet. Ha van még hová..?

- Pénteken kell kiköltöznöm… – hirtelen rászakadt, mintha csak most értette volna meg, hogy mit jelent mindez. Hazamegy a lakásába, hogy összepakoljon, és..? Onnan hová megy? Miből bérel egy másik lakást, pláne ha kaució gyanánt több hónapra előre elkérik a bérét? Patrik sincs már. Senkire sem számíthat.

Egyedül maradt.

Csak arra volt jó a kórház, hogy időt adott a gondolkodásra. Mást nem tehetett, de nem is akart. Olvasni, sorstársakkal beszélgetni, tévét nézni? Ennek semmi értelmét nem látta. Jobb volt belemerülni a gondolataiba. És a helyzetbe, amely bármennyire is fájdalmas volt, megoldást kívánt. Valamit ki kellett találnia. De vasárnap még fogalma sem volt róla, mit tehetne.

Hétfőn kicsit meglepte Edinát, hogy Pieterson doktornő megint eljött. Leült az ágya mellé és miután megkérdezte, hogy van, előállt valamivel:

- Itt csak egyetlen dolog segíthet, Tassel kisasszony. A túlélése érdekében, de a lelki egyensúlyának helyreállítása terén is csak egyet tehet, legalábbis szerintem.

- És mi az?

- El kell hagynia a várost. Menjen el minél messzebbre.

- De hát… nem ismerek senkit ott, bárhová mennék.

- És itt ismer? – csapott le a csúnya doktornő, és Edina kénytelen volt bevallani, hogy ez telitalálat volt – Itt volt néhány munkahelyi kolléganője, akik már nem azok, volt egy fiúja, aki csúnyán cserbenhagyta magát, de már az sincs, igaz? Akkor nem mindegy magának, hogy melyik tartományban, régióban, városban vagy faluban lakik?

Az orvosnő csak ennyit mondott, majd igaza tudatában elment a többi betegéhez. Edina még gondolkodott ezen. Ebéd előtt megjelent egy újságos, lapokat árult. A lány vett néhány hetilapot meg hirdetési újságot. A délutánja azzal ment el, hogy olyasmit csinált, amit eddig sohasem: hirdetéseket keresett az ÁLLÁST AJÁNL rovatban – de nem akárhogyan. Amit ebben a városban vagy a közelben adtak fel, azokat el sem olvasta. Lehet, igaza van a doktornőnek, vibrált benne. Egy új környezet talán segítene a bajain. Végül is mi kötné őt ehhez a városhoz? Hogy ismeri már úgy-ahogy a belvárost, tudja, hol vannak ilyen meg olyan boltok, kávézók, néhány hivatal? Ezt bárhol megismerheti pár hét alatt. A lényeg: legyen munka, és lesz pénz, akkor lesz lakás és remény valami másra.

Aznap nem talált semmit, legalábbis a hirdetési újságokban. Megette a vacsorát és érezte, hogy erőre kap. De még fáradt volt, hamar elaludt. Viszont hajnal felé azt álmodta, hogy egy pirosborítós hetilapot forgat. Nem látta a címét, de még ébredés után is emlékezett arra, hogy álmában valami jó, kellemes érzés fogta el.

Reggeli után megint eszébe jutott a dolog. Kedd volt, már intézték a papírjait. Most nem Pieterson, hanem egy másik orvosnő volt ügyeletben, és a lány lelkére kötötte: most jó darabig nagyon vigyázzon magára. Adott néhány részletes tanácsot, de Edina alig figyelt rá. Már volt ereje járni, hát ebéd előtt sétált a nőgyógyászat folyosóján, sőt egy köpenyt öltve leliftezett a hallba is. Megkereste az újságost. A tekintete végigfutott a lapokon. Valami arra késztette, hogy az álmában látott pirosborítós lapot keresse. Közben persze még önmaga előtt is szégyellte kissé a dolgot és a világért sem mondta volna el másnak, idegennek. Hiszen az álom egy másik világ, semmi köze a valóságoshoz!

Szerencsére a szín elég feltűnő volt. Ki is szúrta hamar, félig egy másik újság mögé rejtették. Amikor kérte és megkapta, sőt kifizette – az újságos csodálkozva, de némán rakta el az érte kapott pénzt – a lány már ment is a lifthez. Fel az emeletre, be a szobájába. De bizony az ő szeme is elkerekedett, amikor végre elolvasta a lap címét:
FAIPARI SZEMLE.

Először azt hitte, rosszul lát, megnézte még kétszer, de a cím csak nem akart megváltozni. Faipar..? Mi köze lehetne hozzá? Kicsit elvesztette hitét az álmokban, nevetségesnek érezte magát. Még jó, hogy nem beszélt erről senkinek. Odakünn délutánba fordult a nap, és Edina tudta, lényegében „még két nap az élet”. Mert aztán jön a péntek, ismét a péntek, no, az sem lesz egy szerencsés nap. Bár már nem tizenharmadika. De akkor kell elhagynia a lakást, és talán a várost is, ha megfogadja a doktornő tanácsát.

Végigböngészte az újságot. Több fűrésztelepet látott valahol a hegyvidéki régióban, szakosodott cégek hirdették áruikat, szolgáltatásaikat. Az egész tömény unalom volt egy huszonhárom éves fiatal nő számára. Így gondolta egészen addig, míg a folyóirat – havilap volt, mint kiderült – utolsó két oldalához nem ért. Ott hirdetések sorakoztak. Kisebbek, nagyobbak, keretesek, némelyik fotóval.

És akkor látta meg azt, amelyik így kezdődött: „Könyvelőt keresünk”. A szövegből már az első mondatot elolvasva világos lett Edina számára, hogy aki azt megfogalmazta, okos és humoros ember lehet. Élvezettel olvasta tovább:

„Faipari vállalkozásunk a világ végén, a térkép szélén is túl terül el. Könyvelő errefelé sehol sem akad. Pedig szép tájakat, sok munkát, jó fizetést és még lakást is biztosítunk annak, aki hajlandó elfelejteni a civilizáció áldásait és ide merészkedik…” A vidék neve semmit sem mondott a lánynak. Egy telefonszám állt még a szöveg végén.

Elővette a laptopját, lehívta az ország térképét, beírta a keresőbe a város – mint kiderült, egy apró városka – nevét: Marambon. Megjelent előbb a térképen a kis piros pont – Edina alig hitt a szemének: az már tényleg „a térkép szélén is túl” volt, majdnem. A keleti határvidéken, innen vagy hatszáz, sőt, talán hétszáz kilométerre. Hegyvidék, kanyargós utak, vasút semmi. Oda csak busz jár, tudta meg egy menetrendből.

Felhívta azt a számot. Már a körzetszám is olyan idegen volt számára. Soha életében nem telefonált még ilyen messzire. Persze, aki végül, sok csengetés után felvette a stabil készülék kagylóját, nem tudhatta, honnan keresik.

- Erdőtelep, halló! – középkorú férfi lehetett.

- Jó napot kívánok. – kezdte a lány illedelmesen – Olvastam a hirdetésüket a Faipari Szemlében.

- Hirdettünk volna? – kérdezte amaz, kis csodálkozással. De rögtön megértette: – Ja, a könyvelői állásról beszél?

- Igen. Miért, hirdettek más állást is?

- Nem. De könyvelőt már vagy egy éve keresünk. Csak éppen senki sem akar eljönni ide, a világ végére. A hirdetést tíz lapszámra előre kifizettük. Nem nagyon hiszünk benne.

- Legyen pozitív! – mosolygott a lány – Lehet, hogy éppen most beszél a leendő könyvelővel.

- Mármint magával?

- Igen.

- Egy… könyvelőnő?

- Itt a városban alig van férfi könyvelő. Maga szerint ebben a szakmában mennyivel jobb egy férfi, mint egy nő?

- Ott a városban biztosan jók a nők is. De itt olyanok a körülmények, hogy… Szóval az eddigi könyvelőink, míg voltak, férfi létükre mégis feladták, megfutottak. Mondhatnám: elszöktek.

- Olyan szörnyű ott önöknél?

A férfi ebben a pillanatban, a finom gúnyon túl megértett két másik dolgot is. Az egyik: örülni kellene a könyvelőnőnek is, ha nincs más jelölt, márpedig nincs. Másfelől kiérezte az ismeretlen nő hangjából, hogy komolyan gondolja ezt a munkát. Hát hangot váltott:

- Ha tényleg azt hiszi, hogy képes lenne rá… De nem tudja, mire vállalkozik.

- Mire vállalkozom?

- Képzeljen el egy fűrésztelepet a hegyek között. Még a térképen sincs rajta. Sok férfi, kevés nő. A város, azaz Marambon, majdnem húsz kilométerre van. Gyalogolni túl sok, kocsival kellene odamennie, ha egy kis civilizációt akar látni. Kocsija, gondolom, nincsen. Kap szállást, nem is rosszat, persze itteni mérce szerint. Jól fizetünk, az nem kérdéses. De itt nincs manikűr, pedikűr, műkörmös, fodrász. Nincs mozi, kávézó, maximum tévézhet. Még az a hogyishívják… „wifi” nevű internet sincsen, csak kábeles. A mobiloknak olykor van térerejük, olykor meg nincsen. Ezek után megkérdem: tényleg idejönne egy… a hangja után ítélve… fiatal hölgy?

- Azt hiszem, igen.

- Család?

Edina kis késéssel értette meg a lakonikus kérdés lényegét:

- Nincs családom, ha erre gondolt. Egyedül vagyok.

- Úgy még rosszabb lesz.

Edina mélyet lélegzett:

- Úgy érzem, azt akarja, hogy ezután se legyen könyvelőjük.

- Félreért. Én inkább magát féltem. Ha itt férfiak sem bírták ki fél évnél tovább, mennyi esélye van magának?

Lehet, hogy provokálta? Mindenesetre sikerült is, mert Edina elkomolyodott:

- Majd kiderül, mire vagyok képes. Hogy érek-e annyit, mint egy férfi, vagy netán még többet is?

Ez tetszett az ismeretlennek:

- Fő az önbizalom! Most csak annyit tudok mondani, hogy csörögjön ide holnap délelőtt. Akkor itt lesz a főnök, akivel megbeszélheti a részleteket. Thorbat a neve.

Aznap még bent tartották a kórházban, de minden vizsgálat azt mutatta, hogy igazából nincs már szükség az ottlétére. Pieterson doktornő is csak futólag nézett be. Meglátta a lány arcát, és úgy érezte, meg kell kérdeznie:

- Történt valami pozitív, ha jól látom?

- Igen, megfogadtam a tanácsát. Azt hiszem, egy hétszáz kilométeres ugrás következik. Ráadásul egy álmom „súgott”. Találtam egy nekem való állást. Úgy értem, most és itt, amilyen helyzetben vagyok, ez sok kérdést megold. Köszönöm az ötletet, doktornő.

Másnap délelőtt már otthonról hívta „Erdőtelepet”.

- Thorbat beszél – a férfi a hangja után ítélve ötvenes lehetett.

- Edina Tassel vagyok. Nem tudom, mondták-e önnek, hogy…

- Mondták. Maga lenne az új könyvelő?

- A kollégája becsületesen próbált engem elijeszteni. Megtudtam, mi minden nincsen ott maguknál. Azt hiszem, tudok majd élni ezek nélkül.

- Becsülöm a határozottságát – felelte amaz – De azért azt javaslom: jöjjön ide, nézze meg, mielőtt eldönti. Ha úgy dönt, hogy marad, akkor kötünk egy háromhónapos, ideiglenes szerződést, ezen belül még bármikor elmehet.

- Köszönöm, hogy ennyire megértőek – töprengett, nem szolgáltatja-e ki magát túlságosan, ha most nem vált témát. És inkább váltott: – De most innen messziről azt hiszem, meg fogom oldani a feladatot. Így hát, ha lehet, holnap elindulok, és szombaton érkeznék Marambonba.

Megbeszélték az időpontokat, amiket Edina már a netes menetrendekből ismert, és véget is ért a beszélgetés. Edina szorongást érzett, de arra gondolt: ma csütörtök van. Holnap reggel itt van érte a taxi, kiviszi a vasúthoz, és késő délutánig utazik majd egy lassú személyvonattal – annál gyorsabb nem jár arra. Marambon előtt vagy ötven kilométerrel ér véget a vasút. Az ottani kisváros szállodájában már telefonon foglalt szobát egy éjszakára. Aztán szombat reggel busszal folytatja az utat…

Mindent megtett, hogy ne kelljen az elmúlt napok eseményeire gondolnia. Kirázta őket a fejéből – vagy azt hitte. Igazából még mindig ott volt, abban a városban, ahol kirúgták az állásából, ahol megtagadta őt a férfi, akit a párjának hitt, és ahol elvesztette a gyermekét. Ez volt a legfájóbb és a legsötétebb pont. Ám amikor eszébe jutott, hogy ha ez nem történik, és az a gyermek nyolc hónap múlva megszületik, világra jön úgy, hogy nincsen apja..?

Utoljára hajtotta álomra a fejét abban a lakásban, abban a városban.