Melissa Moretti

Ragyogó hold

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-157-9

MOBI ISBN 978-963-453-158-6

TARTALOM

Homályban

Váratlan találkozás

Egy közjegyző gondjai

Boldogság

„Nézzünk utána!”

A nyomozás

A titkok fala

Kifutni a világból

Homályban

Vanda úgy ment az utcán, mint akit kergetnek.

Pedig amikor a sarkon egy pillanatra hátrafordult, senkit sem látott. Nem jöttek üldözők mögötte, egyáltalán, az utca üres volt. A tél a végéhez közeledett, az idén nem esett a hó. Mégis tél volt, legalább a naptár szerint, és hűvös szél söpört végig a városon.

A városon, amely nem volt kicsi, igaz, világvárosnak sem nevezhető. De mert Vanda itt született és mindig itt élt, hát ez volt számára a „világ” közepe. Az ő világa huszonnyolc éve létezett, és mindig erre a városra korlátozódott. Nem ment el innen két hétnél hosszabb időre, legfeljebb gyermekkorában nyaralni, nagyritkán. Manapság, ha van egy kis szabadsága, akkor is inkább itthon marad.

De ezen a délutánon nem érezte jól magát. Most mondták meg neki a hivatalban, hogy a jövő hónap elején megkapja a felmondását. Talán már ez is egyfajta protekciónak számít, hogy szóltak? Igaz, bizalmasan, az ellenőrzési osztályról egy nő, aki talán Vanda barátnőjének képzelte, hitte magát. Mostanában többeket elbocsátottak, az ő osztályukon is. A hivatalt az önkormányzat tartja fenn, a válság miatt csökkentek a város bevételei, így az ő hivatalukra jutó pénzből is nehezebb lesz ezután gazdálkodni. „Megrémültek és dobálják ki a ballasztot”, gondolta Vanda, és az a tény, hogy őt is a „ballasztok” közé sorolták, egy csöppet sem javított a kedvén. Fázósan összehúzta magán a kabátot. Egy új átmenetit akart venni, éppen mostanában, mégpedig olyant, amit ősszel is tud majd hordani, nemcsak tavasszal. De erre már aligha kerül sor, ha kirúgják!

A könnyei ugyan nem törtek ki, de sírással küszködött. Hát ez nem jókor jött! De mikor jön jól egy kirúgás? – kérdezte önmagától gyászos hangulatban. Az elbocsátás szebb szó, ám az is pontosan ugyanazt jelenti. Még nem is merte végiggondolni, mivel jár majd mindez. A hároméves főiskola elvégzése után azt hitte, nyitva lesz előtte a világ. Bármilyen közigazgatási területen képes munkát végezni, hiszen azt tanulta, azokból a tárgyakból vizsgázott, minden nyáron kétszer kéthetes gyakorlatra is mehetett egy nagyvárosi, egy kisvárosi és egyszer egy falusi önkormányzathoz. Aztán teltek az évek ebben a nagyvárosi hivatalban, ahová végül felvették. De ha netán azt hitte, ez most már így lesz élete végéig, hát tévedett. Régóta rebesgetik az önkormányzatnál, hogy leépítések lesznek – és most eljött az idő.

Még volt ideje állást keresni a hónap végéig, de máris vásárolt egy hirdetési újságot, ettől rögtön jobban érezte magát. Nemsokára hazaért – nem lakott messze a munkahelyétől, a jellegtelen szürke bérház a negyvenkét lakásával a Belváros szélén állt. Közlekedésileg jó helyen, de igazából nem ez volt a város legjobb negyede. Már évtizedek óta sok rosszat mondanak róla. Igaz, a biztonsággal nincs baj, de mindenki tudja ebben a városban, hogy itt csak szegények laknak. Azok a magukat „tisztes szegénységben élőknek” nevezők, akiknek ilyen vagy olyan munkájuk is van, ki tudják fizetni a lakbért – de ezen túl nem telik nekik semmire. Pár ezer olyan városlakó, aki görcsösen ragaszkodik a „telephez”, mert ez még segít fenntartani a látszatot. Így hihetik és mutathatják magukat olyan embereknek, akiknek most ugyan nincs szerencséjük, de hamarosan kitörhetnek a szegénységből..!

Ez a „kitörés” Vanda számára egyelőre nem látszott. De mert mindig optimista volt, hát most is remélte: a dolgok megváltoznak. Valami majd csak történni fog… Hiszen az nem lehet, hogy munka nélkül maradjon. Nincs olyan világ, és nem is lesz, ahol egy ilyen szorgalmas munkaerőre ne lenne szükség! – lázadozott magában. Visszagondolva tényleg szorgalmasnak látta magát. Ő az, akinek ha adnak egy feladatot, elvégzi, akármeddig tart is. Hányszor maradt bent késő délutánig, olykor estig is? Pedig ezeket a túlórákat senki sem fizette ki neki. De Vanda már csak ilyen volt. Soha nem tudott nemet mondani, ha valami feladatot kapott.

Most emiatt egy kicsit keserű szájízzel ment be a házba, ahol szürke betonfalak, rideg lépcsők várták. Felérve a második emeletre rákanyarodott a nem túl széles folyosóra, ahol tisztán hallotta léptei visszhangját. A cipősarkai kopogtak, és mintha több irányból hallotta volna ezeket a zajokat. Ezért sem szerette ezt a házat.

Valaki más is hallotta a lépteit. Éppen odaért a 25-ös lakás elé, amikor az ajtó kinyílt, és egy fiatalember nézett ki a lányra.

- Szia, Vanda! – vigyorodott el – Bejössz? Éppen valami vacsorát ütök össze, kettőnknek is elég lesz.

- Szia, Milan – mosolygott Vanda. Tudta, hogy ha mosolyog, akkor valamivel szebb az arca, de ragyogni nem tud, sajnos.

Milant vagy egy éve ismerte meg, itt a folyosón, meg egyszer látta és hallotta a lakók gyűlésén, ahol értelmesen szólalt fel. Ha a foglalkozását kérdezték, azt mondta: feltaláló. Vanda egyszer már járt nála, és tudta, hogy a lakása tele van műszaki holmikkal, amelyek bekapcsolva zümmögnek, némelyik olykor sípol, villog, vagy csak egyszerűen világít. Fogalma sem volt róla, Milan mivel foglalkozik. A fiú akkor próbálta elmagyarázni, de Vanda számára mindez elég kaotikusnak tűnt.

Vanda megállt, és kijelentette:

- Most nem vagyok látogatásra és vacsorára alkalmas lelkiállapotban.

A válasz megdöbbentette a fiút. Álltak és nézték egymást a küszöb két oldalán. A fiatalember egy huszonnyolc éves nőt látott, aki éppen huszonnyolc évesnek nézett ki, egy nappal sem kevesebbnek. Vanda középtermetű volt, Milánnál fél fejjel kisebb. Nem az a csupaláb topmodell-fajta, egyszerűséget sugallt nem csak a termete, a teste, de minden más is. A ruhája is egyszerű volt mindig, és a viselkedése is. Lehet, hogy Vanda nem nyerne meg a tévében egy műveltségi kvízt, talán elég hamar kiesne – de volt benne valami, amit csak Milan látott. A fiú nézte a nőt. Barna haj, sötétkék szem, fitos orr… és a szája..! Milan mostanában azon kapta magát, főleg esténként, már a sötét szobában, elalvás előtt – hogy bármilyen fáradt is volt, szánt néhány percet Vandára. Vajon milyen lehet az ajka, puha vagy kemény, akaratos? És mit tenne a lány, ha egyszer váratlanul megcsókolná?

Vanda egy magánál két évvel fiatalabb férfit látott. Gondolatban „fiúnak” nevezte, mert Milannak már a teste is olyan volt, mintha tíz évvel fiatalabb lenne. Sovány, talán izmos, de nem sokat sportolhat. Kis szakállt viselt, bizonyára azért, hogy javítson a külsején. Hogy idősebbnek, komolyabbnak tűnjön olyanok előtt, akik nem ismerik a születési évét. Még az is átfutott Vanda fején, hogy Milan talán neki is tetszeni akar..? Bár amikor elfogadta a meghívását, azon az estén tényleg csak vacsoráztak, beszélgettek, nem történt egyéb, nem történt ennél több.

Milan pont olyan, mint egy „műszaki értelmiségi”, gondolta a lány, aztán javított is: olyan, amilyennek általában az emberek elképzelik az ilyen férfiakat. Elvégezték az egyetemet, ki tudja, mit tanultak ott, fizikát, elektronikát, vagy mást, és azóta, de talán gyermekkoruk óta csak a gépek járnak a fejükben, ilyen dolgokon töprengenek. Milan magát feltalálónak nevezi, de hogy ez igaz-e, vagy hogy valaha is igaz lesz-e, azt Vanda nem tudhatta. Még nem.

- Mi történt? – kérdezte a férfi. A hangja, az egész magaviselete megváltozott abban a pillanatban. Látszott rajta az aggódás. „Tényleg érdekli, mi van velem! – villant a lányba – Végre egy ember, aki bármit is érez arra a hírre, hogy nekem most nem jó…” Nagyot sóhajtott:

- Megtudtam, hogy elsejétől ki vagyok rúgva. A városháza nem tart rám igényt… De majd keresek másik állást!

Még be sem fejezte a mondatot, már indult is. Szinte futott végig a folyosón, ahol léptei kellemetlenül visszahangoztak, és ahol sose érezte jól magát. Milan még valamit kiáltott utána, talán azt, hogy „szólj, ha segíthetek”, vagy valami mást? Vanda már semmire sem figyelt. Úgy ért be a lakásába, mint valami menedékhelyre. Mint aki hegyi hóviharban, az utolsó pillanatban talál rá a menedékházra, legyen az kicsiny kunyhó akár, ahol nincs senki más. Mégis, a falak erőt adtak és biztonságot, közöttük meghúzhatja magát, kivárhatja, míg elmúlik a vihar…

De az én viharom vajon mikor múlik el? – gondolta a lány, aztán a szemét elöntötték a könnyek. Utálta a sírást, nyámnyila dolognak tartotta. Lelke mélyén azt is tudta, hogy a sírása nem old meg semmit. Most is önmagát korholta, éppen azért, hogy sírva fakadt.

A közjegyzői irodában csönd volt.

Mert itt soha nem zajong senki. No, legfeljebb évente egyszer, esetleg kétszer fordul elő, hogy egy végrendelet felbontását követően a csalódott, a hagyatékból kizárt örökösök egyike-másika hangosan méltatlankodik. De olyankor maga Iris asszony vonja össze a szemöldökét, általában ez is elég. Ha ez nem segít, akkor máris felbukkan Gustav, vagy ahogyan az ügyfelek ismerhetik: Rotelli úr. Ő a közjegyző asszisztense. A kollégák, a többi közjegyző – nincsenek sokan a városban – talán megmosolyogják Iris Waldent, hogy nem titkárnőt tart, hanem titkárt, mindenest, asszisztenst. Talán suttognának is ezt-azt a köztük lévő kapcsolatról. Ám akik legalább egyszer találkoztak már Gustav Rotellivel, azok tudják, hogy nem lehet a közjegyző asszony szeretője. Mert Gustav öreg és csúnya, és sokak szerint nem is rokonszenves. Viszont a kisujjában van a szakma, már csak azért is, mert valaha maga is közjegyző volt. De aztán különféle botrányok után kizárták a kamara tagjai közül. Tulajdonképpen hálás lehet Irisnek, hogy befogadta őt a saját irodájába, ahol a régi munkáját végezheti. Iris jól számított, Rotelli mindent előkészít neki, kényelmesebbé teszi az életét. Mindketten jól jártak a másikkal – vélték a kollégák. Főleg azok irigykedtek Irisre, akik férfi létükre felvettek egy fiatal nőt, akinek gömbölyded formái kezdetben igen ígéretesnek látszottak. Csak később derült ki, hogy az illető vagy nem tud, vagy nem is akar dolgozni; némelyik nem is nagyon titkolta, hogy munkába állásának célja nem annyira az asszisztensi állás, mint inkább a közjegyzőnéi státusz elnyerése volt…

Kedden délelőtt Iris javában dolgozott. Egy fontos szerződést készített elő. Az ilyesmit sokszor ügyvédek csinálják, de a megrendelő ragaszkodott ahhoz, hogy Walden asszony készítse el, benne jobban bízott. Gustav közben behozta a postát, letette a nagy, tekintélyt sugárzó íróasztal sarkára, és megjegyezte:

- Patrik úrfi telefonált.

Iris felnézett a klaviatúráról. Évek óta ismerte Gustavot, már nem riasztotta el a külseje. A férfi ugyan csak negyvenhét éves, de legalább hatvannak látszott. A feje, mint egy aszalt szilva, csupa ránc. Ezek a ráncok össze-vissza futottak az arcán, homlokán, orra és szája mellett, mintha valaha valaki szeszélyes kedvében rajzolgatta volna őket. A férfi ugyanakkor meglehetősen kövér volt. Sötét szemei izzó szénként világítottak ki gödreikből. Rövid, de vaskos lábakon rövid, de vaskos törzs, és azon az a különös, aszott fej – az emberek általában megbámulták Gustavot az utcán és másutt is. Egyszerűen nem hitték el első pillantásra, hogyan lehet valaki ilyen csúnya?

Iris általában bebeszélte önmagának, hogy őt ugyan ez nem zavarja. De voltak pillanatok, amikor rájött: mégis zavarja. Néha észrevette, hogy az irodájába érkező ügyfelek, amikor először pillantják meg Gustavot, döbbenten nézik, aztán a férfi háta mögött egymásra pillantanak: „Te is láttad, amit én?”

Iris nem tudta leszoktatni Gustavot erről az „úrfizásról”. Tudta jól, miért nevezi így a munkaadója fivérét. Patrik tényleg úgy viselkedik, mint ötven évvel ezelőtt a vidéki birtokos család fia, az „úrfi”. Mintha valaha is bármi köze lett volna gazdag családokhoz! Mintha egyáltalán tudná, hogyan éltek és élnek azok, akiknek sok pénzük van. Mert hát Patrikban csakugyan van valami „úrfis”, de teljesen alaptalanul. Mióta a szüleik meghaltak, Iris és Patrik a maguk életét élték. Iris elindult és szépen haladt a közjegyzői pályán. „Még csak harminckettő vagyok, de már többet értem el, mint az én harmincnégy éves bátyám, aki voltaképpen semmire sem vitte”, gondolta. Patrik körül mindig zavaros dolgok történtek, és ez így ment már vagy tíz éve. Elvégezte ugyan az egyetemet, de nagyon nehezen, évekkel később, mint egykori évfolyamtársai, és ugyan mire mehetett volna a geológusi diplomájával? Soha egyetlen percig sem gondolta komolyan, hogy abból fog élni, amit az egyetemen tanult. Neki csak egy diploma kellett, semmi más.

- Gondolom, engem keresett – mondta Iris.

- Azt hazudtam neki, hogy fontos ügyben házon kívül van.

- És mikor érek vissza?

- Csak késő délután.

Iris most nem tudta, hálálkodjon-e az asszisztensnek, vagy beletörődjön a dologba. Már nem először fordult elő ugyanez: Patrik jönne a húgához, nyilván, mert megint le van égve, és pénz kell neki. Iris évekkel ezelőtt még vezette azt a bizalmas kis listát, amelyre feljegyezte a Patriknak „kölcsönadott” összegeket. De mert azokból soha egyetlen centet sem kapott vissza, hát a „kölcsön” szó értelmét veszítette. Iris elhatározta, hogy ezentúl nem ad pénzt Patriknak. Boldoguljon ahogyan tud..! Ugyanakkor halványan sejtette, nem lenne jó, ha végül a bátyja valami ostoba bűnügybe keveredne. Őrá sem vetne jó fényt, ha a kollégái, de akár az ügyfelei is azt olvasnák egy nap az újságban, hogy Patrikot elítélték ezért vagy azért. Vajon mondhatná-e nyugodtan bárkinek is, hogy „az illető csak féltestvérem?” És ha egy bulvárújság kideríti az igazat, ha mindenki erről fog csámcsogni? És kit érdekelne akkor már, hogy Patrik csak a féltestvére? Bár erről egyikük sem szokott beszélni. Számukra nem volt jelentősége.

Ugyanakkor Iris tisztában volt azzal is: Patrikot éppen az lökheti a bűn útjára, ha nincs pénze és valami őrült ötlettel akar majd szerezni. Így se jó, úgy se jó. Még ha Patrikot nem is úgy hívják, mint őt, az apja nevét viseli: Patiar.

- Mondott még valamit az én drága bátyám? – az irónia vaskos volt, jól érthető.

- Igen. Holnap délben tiszteletét teszi itt, az irodában.

Senki nem tudta úgy kiejteni a „tiszteletét teszi” szavakat, mint Gustav. Volt benne egy nagy adag gúny. No persze, Gustav sem rajong Patrikért, aki csak azért jön ide néha, hogy tarháljon a húgától. Gustav érezte, hogy ezt nem bírálhatja Iris előtt. Talán ezért találta ki az „úrfi” szót. Az ő értelmezésében az „úrfi” olyan valaki, aki nem a saját pénzéből él, nincs komoly munkája, és nem is akar dolgozni, csak élvezné az életet és semmivel, senkivel nem törődik – egyszóval „úrfi”.

- De hiszen holnap délben a Rettelman-műveknél leszek! – pillantott Iris az asztalán álló nagy naptárra.

- Tudom. Azért nem tiltakoztam, amikor közölte az időpontot – bólintott a férfi nyugodtan – Majd elmagyarázom neki, hogy váratlanul jött a hívás, ön elment, én pedig már nem tudtam Patrik urat értesíteni. Nem vagyok biztos benne, hogy egyáltalán van mobilja…

„Mert még azt sem tudná fizetni”, villant Iris agyába, de ezt persze nem mondta ki. Patrik nyilván különféle intézményekből, vagy fülkékből telefonál ide az irodába. Bár Irisnek volt egy olyan gyanúja, hogy Patriknak is van mobil a zsebében, csak nem akarja nekik elárulni a számát. Ki tudja, miért?

- Köszönöm, Gustav.

Ennyit, és nem többet. Gustav még állt egy pillanatig. Látta Irist és megint eszébe jutott: milyen csinos ez a nő! Nem kiugró szépség, nem az a filmszínésznő-típus. De jól néz ki, a férfiaknak biztosan tetszik. Szőke a haja, igaz, csak festett, jó az alakja, élénk az arca és a tekintete. Jól beszél, ha kell, de tud hallgatni is. A férjétől tavaly vált el, szerencsére – Gustav nem bírta azt az alakot. Most viszont attól félt, hogy Iris szerelmes lesz, és újra rosszul választ. Van valami ebben a családban – gondolta néha az asszisztens – ami vonzza őket a lumpenekhez, a náluk sokkal rosszabbakhoz. De ezért azt remélte Gustav Rotelli, hogy munkaadója már tanult a régi hibákból, és nem követi el őket másodjára is.

Vandának nehezére esett úgy tenni a munkahelyén, mintha minden rendben lenne. Ugyan senki sem tette szóvá, de a főnökök mintha elvárták volna tőle, hogy bár kirúgták, azért csak becsületesen dolgozzon még, és még. Az utolsó napon is, az utolsó percig. Akkor majd felveheti a fizetését, persze azt is utoljára, és csaó, ezek az ajtók utoljára csukódnak be mögötte.

Ma milyen nap van? Szerda. Akkor innen számítva már csak egy hetem maradt március utolsó napjáig, gondolta. Mostanában, mióta megtudta a hírt, hol feszülten gondolkodott azon, hogyan folytatja majd az életét – máskor meg eleresztette magát. „Majd csak lesz valahogyan!” – legyintett, bár a lelke mélyén világosan érezte, hogy ez nem helyes álláspont, így nem állhat a dolgokhoz. Minden nap megvásárolt néhány hirdetési újságot. Már tudta, hol van bennük az álláskereső rovat. Azon belül őt nem az állást keresők elég tekintélyes méretű, sokhasábos része érdekelte, inkább az állást kínálóké – ez jóval rövidebb volt. De ha reggel korán megvette a lapot és felhívott egy-egy ígéretes telefonszámot, nemegyszer mondták neki: „már betöltötték azt az állást”. Eleinte csodálkozott, de amikor tovább figyelte a hirdetéseket, felfogta: némelyiket két napig is hirdették, de ő csak a második napon telefonált, és akkor persze már késő volt. De arra is gyanakodhatott, hogy vannak, akik nála korábban kelnek, már hajnalban lent vannak az utcán, sőt, talán az újságosbódé mellett várják, míg megjönnek az aznapi lapok, elsőnek veszik meg a hirdetésieket, és azonnal telefonálnak…

Látott olyan hirdetéseket is, amelyeket undorral félretolt. Hogy ő a csatornázási művekhez menjen dolgozni? Vagy egy rovarirtó mellé? De az is eszébe jutott: „Vajon hány hét múlva fogom azt mondani, hogy akár ezt is, azt is elvállalom?” Mert ha már nem tudja fizetni a lakbérét és nem lesz mit ennie, akkor is ennyire büszke lesz? Persze, valahol a lelke legmélyén nagyon remélte, hogy ilyen helyzet nem következik be.

Néha eszébe jutott Judith néni. Kivándorolt Ausztráliába, még nagyon fiatalon, az akkori férjével. Évente egyszer, ha váltanak egy levelet. Drága a posta, és különben is, ki küld ma már postai levelet, papíron, amikor itt az internet? Csak hát Judith közben megöregedett – nyolcvan is elmúlt – ő ugyan nem fog már megtanulni internetezni… Vandának fogalma sem volt arról, hogy Judith néninek van-e valami vagyona. És persze nem kívánta az öregasszony halálát. Elég baj lehet neki, hogy a férjét már elvesztette, gyerekei pedig nincsenek. Szörnyű lehet ott a messzi idegenben, gondolta néha Vanda. Aztán eszébe jutott, hogy hiszen az ő helyzete sem éppen fényes!

Ott állt most úgy, hogy már csak egy hétig lesz munkája – és még mindig nem tudta, mit fog csinálni március harmincegyedike után…

Szerdán délben megjelent Patrik.

A közjegyzői iroda ajtaja halkan nyílott. Az előtérben, szép asztala mögött ült Gustav Rotelli. Az arcát, ha akarta, elrejthette a számítógép lapos képernyője mögé. Kikukkantott, ha észlelte, hogy ügyfél érkezett.

Most meglepő lendülettel ugrott fel:

- Óh, jónapot, jónapot! Patrik úr, a pontosság mintaképe!

Patrik a faliórára pillantott, és nem titkolt elégedettséggel jegyezte meg:

- Tizenkettő nulla-nulla, lám, itt vagyok. Mikor tud fogadni a kedves húgom?

- Ma nem tudja fogadni… – Gustav elmagyarázta, hogy váratlanul elhívták egy nagyvállalathoz, ahol egy régebbi szerződéssel kapcsolatban támadtak bonyodalmak, és szükség van a szakértelmére. De mielőtt Patrik nagyon is elborult volna, Gustav váratlanul azt mondta:

- Kérem, jöjjön be az irodába. Ugye nem haragszik meg, ha azt mondom: tudom, miért jött. Nem ártana egy kis pénz Walden asszonytól, igaz? De nekem van egy ajánlatom önnek. Ami olyan jó, hogy felülírhat minden mást… azt hiszem.

Bementek az irodába és leültek az Iris asztala elé rakott kényelmes bőrfotelekbe:

- Maga valami rosszban sántikál – jegyezte meg Patrik. Miközben mondta, éppen az ő arcán jelent meg egy nagyon ravasz kifejezés. Gustav látta ezt, de persze a világért sem tette volna szóvá – Hallottam, Gustav, hogy bizonyos helyeken, amikről csak a beavatottak tudnak, maga sokszor pókerezik. Nagy összegeket nyer, de legalább annyit veszít is.

Gustav meghökkent, majd mosolyogva szólt:

- Nem félek attól, hogy a szerencsejátékok iránti szenvedélyemet megsúgja a főnökasszonyomnak. Ugyanis most egy olyan üzletet javasolok önnek, ami sokat, nagyon sokat hozhat a konyhára! És nekem is… nem keveset. Mondjuk húszezer euró legyen az én részem, rendben?

- De hiszen még azt sem tudom, mekkora összegről, sőt, hogy egyáltalán miről van szó! – lepődött meg a férfi. Gustav körülnézett, közelebb hajolt, aztán annyit mondott:

- Eladok önnek egy információt, amelyet... hogy is mondjam csak… ön kreatív módon hasznosíthat. Mindketten jól járunk, de persze ön sokkal jobban, kedves Patrik.

Vanda öt napon keresztül keresett állást. Már nem is emlékezett, hány helyre telefonált, sőt kétszer személyesen is elment egy-egy reménybeli munkahelyre. Megdöbbentette, amit ott látott. Az első egy külvárosi kisüzem volt, nem is tudta pontosan, mit gyártottak ott. De leginkább használt autóakkumulátorokat látott szerte heverni, százával. A műhelyek felől furcsa vegyszerszag áradt. Őt a főnök fogadta egy koszos kis lyukban, amit nagyképűen irodának neveztek. Már a főnök sem volt bizalomébresztő: elhanyagolt külsejű férfi volt, ravasz arccal, aki előbb kikérdezte a lányt. Vanda még kezdetben hitte is, hogy talán mégis ez lesz a munkahelye, tehát jobb, ha őszinte lesz, ezért elmesélte, milyen helyzetben van. A pasas szemén látta: rájött, hogy eléggé kiszolgáltatott, ezért olyan alacsony bért ajánlott az ügyintézésért és könyvelésért, amiből Vanda semmiképpen sem tudott volna megélni. Már nagyon kényelmetlenül érezte magát, főleg amikor a pasas rá akarta venni, hogy ott és azonnal mondjon igent vagy nemet, mert neki „drága az ideje”, és ugyebár, vannak más jelentkezők is…

Vanda az arcába mondta, hogy „nem!”, és máris menekült. Még az utca sarkáról sem nézett vissza.

Majdnem hasonlóan járt a másik helyen. Ez a város átellenes végén volt, egy busz járt ki óránként egyszer. Régimódi épület, könyvelői iroda és egyben bérbehajtó is. A főnökasszony elmagyarázta, hogy kisebb cégeknek vállalnak könyvelést, és ha kell, elmaradt számlák befizettetését is végzik. Vanda látta az üvegfal mögött a robotként dolgozó fiatal nőket, egyik sem emelte fel a tekintetét, nem mertek körülnézni sem, folyton a számológépen és a képernyőn volt a szemük. Rabszolgamunka. Amikor pedig még az is felmerült, hogy beoszthatják esetleg számlásnak is, Vanda megkérdezte, az mit csinál? Kiderült, hogy egyedül kellene járnia a lakótelepeket, ahol sok az elmaradt közüzemi díjbefizetés. Vagyis pénzbeszedő lehetne, azokhoz kéne mennie, akik napok óta nem fizették be a gázszámlát, az áramért vagy a vízért járó díjakat. „De ha valaki ebben jó, százalékot is kaphat, és akkor jól jár!” – mondta a főnöknő. Vanda már nem csodálkozott, hogy a főnöknő ilyen kedvesen elmagyaráz mindent. Aligha kaphat ide embert, ráadásul a munkahely a világ végén van. Neki legalább egy órájába telne reggel idejönni, és egy órába délután, míg hazajut.

Így hát eljött a hónap vége, és még nem volt munkája. De még megvolt az előző munkahelye – két egész napig.

Csütörtökön este kopogtak az ajtaján. Milan állt a küszöbön.

- Szia, jó estét. Van egy ötletem… – kezdte. Vanda annyira maga alatt volt, hogy hirtelen döntött: jó lesz egy kis társaság:

- Gyere be.

Milan belépett. Járt már itt, igaz, csak egyszer. Most egy szempillantás alatt felmérte a lakást. Látta: nincs itt semmi, ami jellemző lenne Vandára. Vagy bárki másra. Bérelt lakás, a tulajdonos bútoraival. Alig látott személyes tárgyakat.

- Vacsoráztál már? – kérdezte a fiatalember. A szakállas arcból értelmes tekintet szegeződött a lányra…

- Csak nem meghívsz? – mosolygott Vanda. Jólesett neki, hogy egyáltalán van kihez kinyitni a száját.

- De igen, méghozzá a sarki büfébe. Nem drága! De ne értsd félre, meghívlak, én fizetek. Ösztöndíjosztás volt.

Vanda egy pillanatig sem habozott. Felkapta a kiskabátját, és már mentek is.

A büfében megkapták, amit rendeltek, és a tálcákkal leültek egy félreeső asztalhoz. Nem voltak sokan. A fiú a lányt nézte. Egy fekete szempár mélyedt a sötétkék szemekbe. Senki sem figyelt rájuk. Az emberek néha elmentek mellettük, halk beszédfoszlányok hatoltak el hozzájuk. Milan éppen a szüleiről mesélt, akik a Balkánról vándoroltak ide, még a múlt században, amikor ott csúnya háborúk dúltak. Ő már itt született, mindjárt az elején. Nem zárta ki, hogy az anyja terhes volt vele, amikor útnak indultak.

- Aztán ők itt is azt csinálták, amit „otthon”: az apám hentes lett, az anyám meg egy áruház illatszerosztályán dolgozott. Előbb az apám lett rákos, igaz, mindig sokat dohányzott. A gégerák nem tréfadolog, az ember sokat kínlódik, mielőtt meghal. Láttam, akkor jártam gimibe. Az anyám tavaly halt meg. Nagyon büszke volt arra, hogy az ő fia egyetemista! Folyton ezzel traktálta a szomszédokat. Tudod, akik Európa keleti feléből jöttek, még negyven évesek sem voltak, de már mindenféle betegség gyötörte őket. Remélem, velem másképpen lesz.

Vanda nézte a fiút. Jó lett volna megkérdezni, miért hívta el őt ide vacsorára? De igazából Vanda félt a választól. Milan kedves fiú, de… a lány valahogy nehezen hitte, hogy ő hatott volna így a férfira, aki voltaképpen „fiú” inkább, mint férfi. Legalábbis Vanda ilyennek látta. Főleg, mert tudta, hogy két évvel fiatalabb nála.

- Hogyhogy még nem fejezted be az egyetemet?

- Későn kezdtem. Érettségi után dolgoztam pár évet, akkor szedtem össze a tandíjat – Milan a lányra emelte a tekintetét. Vanda egy pillanatra kellemesen megborzongott, és szinte akarata ellenére szaladt ki ajkán a kérdés:

- Tetszem neked? – majd nem hagyva időt a válaszra, zavarában gyorsan kezdett beszélni, szinte hadart – Bocs, de nehezen hiszem el, még ha nem is mondtad ki. Én nem vagyok szép nő, Milan! Én csak egy huszonnyolc éves, majdhogynem vénlány vagyok. Nézz rám, a hajam se túl szép, az alakom se ideális, itt-ott több van rajtam, mint kéne, és sehogyan sem tudok megszabadulni a plusz kilóktól. És az arcom sem szép, nem igaz?

Milan meglepetten hallgatta a rázúduló, önleleplező szófolyamot. Kétszer is nyitotta a száját, hogy mondjon valamit, de nem tudott közbeszólni. Vanda máskor olyan keveset beszél! Most meg, nicsak, ömlik belőle a szó. Milan nem tudhatta, hogy az általános feszültség, a félelem a jövőtől rombolta le Vandában a máskor oly erős gátakat:

- Értsd meg, nincs bennem egy csöppnyi önbizalom sem. És az, ami most történik a munkámmal, csak még inkább elveszi a kedvemet, a bátorságomat. Egyedül vagyok ebben a városban, sőt, senkim sincs az égvilágon, és csak tengek-lengek. Látszólag szabadon, de a valóságban mindenféle kegyetlen szorításokban élek. Most például szinte minden gondolatom akörül jár, hogy találjak egy rendes munkát, közben te jössz és meghívsz vacsorára, de sejtem, hogy másra is gondoltál… Jaj, sok ez nekem!

Milan erőt gyűjtött. Még egy darabig nézte a lányt, kivárta, míg elfogy a lélegzete. Akkor átnyúlt az asztalon, csak egy pillanatra megérintette Vanda kezét, majd máris visszavonult. Talán csak pontot akart tenni az önmarcangolás végére?

- No, akkor most figyelj, Vanda. Lehet, hogy te nem látod magadat szépnek, még közepesen sem. De te nem vagy én, a te véleményed pesszimista, érted? Ráadásul alaptalanul pesszimista. Pontosan éppen mi nem látjuk önmagunkat olyannak, amilyenek vagyunk. Te nem látod magadat, én nem látom magamat. Sokáig nekem is az volt a véleményem magamról, hogy nem vagyok úgynevezett jóképű férfi, amit vissza is igazolt az élet. Vagyis az, hogy a lányok nem mutattak nagy érdeklődést irántam. Igaz, én sem sokat foglalkoztam velük. Az egyetem eddigi négy éve alatt kétszer jártam valakivel, egyik sem tartott sokáig.

- Ami azt illeti, az élet nekem is visszaigazolja – vágott közbe Vanda – Tisztában kell legyek azzal, hogy nem fordulnak meg utánam a férfiak, hogy a nők szeme is elsiklik fölöttem. Tudod, mit akarok ezzel mondani? Hogy nem tartanak vetélytársnak. Ha egy társaságba, vagy kávézóba bemegyek, inkább csak a nők vetnek rám egy pillantást: „Ki jött be? Tetszik-e a férfiaknak, veszélyes lehet-e ránk?” – kérdezik ezek a pillantások, de ez nem tart még egy másodpercig sem, a hölgyek megnyugodnak, mert én nem vagyok vetélytárs, egyetlen ott ülő férfi, akár az ő társaságukban, akár másutt, nem fog föllelkesülni, ha engem meglát.

- Akkor voltaképpen ugyanabban a cipőben járunk – Milan hátradőlt, önkéntelenül simogatta kis szakállát, és nem vette le a szemét Vandáról – Mindketten irtózunk a középszerű dolgoktól, ezért is nehéz megbarátkozni azzal, hogy kívülről, idegen szemmel nézve nincs rajtunk semmi különös, semmi extra szépség, semmi vonzó. Bár a te esetedben ezt nem mondanám.

- Most udvarolni fogsz?

- Csak az igazat vallom, bírónő, a színtiszta igazat! – tréfált, miközben egyik kezét a szívére szorította, a másikat az eskü jeleként emelte a magasba – Van benned valami vonzó, Vanda Joong. De ne kérdezd, mi az. Nem tudnám megmondani, csak érzem. Valami… nevezzük belső szépségnek.

- Ezzel a szöveggel szokták vigasztalni a nagyon csúnya lányokat… – jegyezte meg Vanda. Milan még mindig mosolygott, és nem vette le a szemét a lányról:

- Nem érezném jól magamat veled, ha túl szép lennél.

- Nos, ez a veszély nem is fenyeget téged, Milan Neslet.

- Így vagy jó, ahogyan vagy – szögezte le a férfi szemlátomást elégedetten. Vanda csak a fejét csóválta, messze volt az egyetértéstől.

- Akkor megegyeztünk? – kérdezte Gustav Rotelli.

Patrik most viszonylag jól volt öltözve. Az öltönye és a vékony tavaszi kabátja elment volna egy ennél jobb helyen és jobb társaságban is. Gustav szándékosan akart vele itt találkozni. Vannak helyek ebben a városban, ahol őt senki sem ismeri, és remélte, hogy a vendégét sem. Merthogy ő hívta ide Patrikot, és ő fogja fizetni a kávéját. De ez jó befektetésnek ígérkezett Gustav számára.

A majdnem-külvárosi kávézó előtt volt egy buszmegálló. Párpercenként érkeztek a narancsvörös járművek, szisszenve nyíltak az ajtók, kiengedtek magukból húsz-harminc embert, hogy aztán befogadjanak majdnem ugyanannyit, és máris robogjanak tovább. A város zaja most nem hallatszott be, még nem nyitották ki a nagy ablakokat. Még féltek a hűvös, kora tavaszi levegőtől.

Patrikon látszott, hogy átgondolta már a dolgot, és nincsenek aggályai. Egy pillanatig belebámult Gustav arcába, mint aki még azt sem hiszi el, hogy létezhet ilyen ráncos valami, majd mosolyra húzta a száját:

- Rendben van, megegyeztünk. De ismétlem, amit szerdán mondtam: ha valami előlegre számít, akkor téved. Le vagyok égve.

- Nem számítok pénzre, most még nem. Hiszen ön azért jött Walden asszonyhoz is, hogy kölcsönkérjen tőle. Az ember csak akkor fanyalodik erre, ha tényleg bajban van…

- Milyen igaz!

- Vagyis önnek most nincs egy vasa sem. Megértem. Ám azt erősen remélem, hogy amint ön kézhez kapja az első részletet, vagy nevezzük bárhogyan azt a komolyabb összeget, amelyből már leveheti a nekem járó húszezret, hát ne habozzon hívni.

- Tudni fog róla, hogy mikor jutok a pénzhez, Gustav.

- Igen, tudni fogok róla – vágta rá a férfi és a hangja most komoly volt. Patrik ennyiből is sejthette, hogy innentől kezdve nem tréfadolog. Itt már komoly, szinte vérre menő időszak vette kezdetét. Amelynek a végén osztoznia kell ezzel az alakkal, akár akarja, akár nem. Sokat árthatna, sőt mindent elronthatna, ha nem fizetné ki őt rendesen, ahogyan az illik az efféle körökben.