Móricz Zsigmond

Shakespeare

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-178-4

MOBI ISBN 978-963-453-179-1

TARTALOM

Isten háta mögött

Vízkereszt, vagy amit akartok

Hamlet dán királyfi

A velencei kalmár

Lear király

Macbeth

III. Richárd

Rómeó és Júlia

Julius Caesar

A vihar

Az Isten háta mögött

Szigethy Gábor előszava

Budapesten, 1923. június 19-én Móricz Zsigmond elballagott a Nemzeti Színházba. Tizenkét egymást követő estén az ország első teátrumában Shakespeare-darabokat játszottak, elsőként a bájos-hebehurgya Vízkeresztet. Aztán szép sorjában királydrámát, tragédiát, vígjátékot vegyest, utolsó nap került színre A vihar; az angol varázsló hajdan e mesedrámával búcsúzott a színpadtól, most a Nemzeti Színház temette Prospero bölcs szavaival az évadot.

Ebben az évben kellemesen hűvös volt a június, gondolatokba merülve, előadás után jólesett a séta a zsúfolt-zajos Körúton.

Móricz Zsigmond ifjúkorában álmainak csillagos égboltján Cervantes és Shakespeare neve ragyogott a legfényesebben. Imakönyvként Shakespeare-t ajándékozott imádott menyasszonyának, legyen szárnyaló szelleme a megtartó, összeforrasztó kapocs kettejük között. Ha a világ rejtélyeit, titkait kutatta, Shakespeare-tragédiákat olvasott. Ha mellőzték, ha megalázták – Timon keserű szavait mormolta magában vigaszul. Shakespeare erős vár volt, menedék. S amikor a szörnyű világégés maradék keserű füstje marta könnyesre a szemét, az érett férfi verset írt, s mint Shakespeare embergyűlölő hőse siratta elorzott életét: Meghaltam és eltemettem magamat. De Shakespeare-hős feltámadásában is: Átmentem a halál igája alatt és élni akarok.

Magyar fa: élni akar. Európában, az Isten háta mögött.

Lenni – Magyarnak: alma, embernek: gyümölcs.

1923. június 19-én ballag hazafelé a zsúfolt-zajos körúton, a zsongító színházi este emlékeit rendezgeti magában, ifjúkori bálványával, Shakespeare szellemével viaskodik.

Színház: merengve hallgatja Shakespeare áradó, morajló, hullámzó szótengereit, figyeli a színpadi ködös-füstös varázslatot, ahogy furcsa és különös alakok bukkannak fel a semmiből, birodalmak születnek, omlanak – időben, térben végtelenné tágul a világ. Színház: megborzong, amikor a királynő Jászai Mari keserű átkai sziklatömbként görögnek le a nézőtérre; mosolyog, amikor Márkus Emma, a bájos Lady Macbeth vérrel piszkítja össze törékeny kezét; csodálkozik, mert Ódry Árpád Hamletjének szavai üresen konganak, s a nézők mégis önfeledten tapsolnak; nem érti, miért gyönyörködtető ez a Rómeó és Júlia előadás, hisz idétlen s göcsörtös a magyar szöveg, kopottak, érdektelenek a díszletek, a rendezés rendezetlen, s a színészek közül csak a tünemény Bajor Gizi magával ragadó – ám a közönség mégis boldogan zokog; fanyalog, mert a Vízkereszt műszigetén műviharban műrongyokat lobogtat a műszél, s az egész csupán színpadi kártyavár… szappanbuborék, egy estére való játék… jelentéktelen semmi…

Színház?

Richárd förtelmes gazember, akit egész este tombolva ünnepel a becsületes közönség. Miért?

Hamlet és Claudius és Polonius és Ophelia… de hol a nép, hol vannak a két kezük munkájából tengődő emberek, akik ebben az Angliára hasonlító mesebeli Dániában élnek, halnak, szeretnek?

A drámaszerkezet csiszolt, tökéletes, de ép ésszel, józan fejjel ki hiszi el A velencei kalmár csűr-csavar meséjét?

Prospero humanista bölcs? Akkor miért bánik úgy szellem szolgájával, Ariellel, mint faluvégi kóbor kutyával a goromba sintér?

Vén komédiagyár – füstölög magában, miközben hazafelé ballag a Körúton: kérdéseket fogalmaz, érveket keres a Shakespeare-vallás ellen. Nagyon kulturáltak vagyunk – dohog magában –, évszázadok során kritikusok, tollforgatók, a szellem talmi papjai, népbutító politikusok belénk verték, hogy Shakespeare csodálatos, Shakespeare utolérhetetlen, Shakespeare az Isten, s az oltár előtt illik kételyek nélkül ámulni, leborulni. Nem lehet olyan rosszul játszani, olyan nyakatekert fordításban elmondani Shakespeare-t, hogy a néző ne úgy érezze: megszentelt szavakat hallgat. S nem gondolkodik a hallottakon!

Tolsztoj mordult húsz éve Shakespeare ellen, magyarul írása 1923-ban jelent meg. Móricz Zsigmond talán olvasta a nagy orosz haragos kifakadását az angol bálvány ellen. Nagy Lajos – ő is ott ült a Nemzeti Színház nézőterén – pár hét múlva támad a bálványra: Tolsztoj dühét eltúlzottnak tartja, nem, abban nincs igaza a nagy orosz írónak, hogy Shakespeare tehetségtelen, de miért van az – itt egy vágányon fut gondolkodása Móricz füstölgéseivel –, hogy mindenki ájultan hallgatja Shakespeare olykor képtelen szóáradatait, s nem jut senkinek eszébe kérdőjelet aggatni az avoni hattyú megszentelt mondataira, gondolataira, eszméire.

Kulturáltak vagyunk – mondja Móricz; gyávák, szófogadók, önzők – így Nagy Lajos. Shakespeare nagy író, de: „Hol vannak azok az emberek, akik még szabadon és függetlenül mernek és tudnak gondolkodni? Hol vannak, akik a közkeletű véleményeket helyesekre és hamisakra osztják, a hamisakat megragadják és meg akarják semmisíteni? Hol vannak, kik és mik ők, mi az ő világuk, mik a lehetőségeik, a kilátásaik, mekkora vajon az ő számuk?”

Ki mer itt fellázadni? – gorombáskodik a gondolkodni gyáva, meghunyászkodott közhangulattal Nagy Lajos.

A Hamlet: operett; legjobb esetben opera – hadakozik Móricz Zsigmond. A közönség tapsol: szeretjük az operettet. Zenével vagy zene nélkül, de a végén minden elrendeződik, s mi megnyugodva térhetünk haza kényelemmel bélelt, védett otthonainkba. Nem miénk a gond…

Shakespeare az aranyborjú, amit lehet s kell imádni, nehogy kitessék, milyen szegények vagyunk.

Ki mer itt fellázadni?

Bernard Shaw egy előszavában önmagáról meri megkérdezni: „Nagyobb-e Shakespeare-nél?”, Tolsztoj a Lear királyt ügyetlen és hazug utánzatnak tartja, Nagy Lajos színházi csinálmányoknak mondja a legünnepeltebb Shakespeare-tragédiákat, s Móricz – miközben ballag a Körúton – azon gondolkodik: a kérdések, kételyek, ellenérzések, amelyek őt foglalkoztatják, miért nem jutnak eszébe a nézőtéren senkinek.

Később majd írók, irodalomtörténészek felfedezik Móricz gondolatainak némely következetlenségeit; hogy a mese mindenhatóságában gondolkodó epikus lelkét zavarja a cselekményt halmozva halmozó drámaíró tőle idegen valóságszemlélete; hogy ügyetlen és torz színielőadások színházi talmiságait Shakespeare bűneként tartja számon; hogy bár Shakespeare műveit szedi ízekre, de írása inkább saját ars poeticája, mintsem elemző Shakespeare-dolgozat.

Minderről 1923 hűvös júniusában a Körúton ballagva Móricz Zsigmond mit sem tudott.

Idegesítette Shakespeare. Ballagott az Isten háta mögött, és morfondírozott: ha idegesíti Shakespeare, miért csodálja? Ha csodálja, miért idegesíti?

Shakespeare zavarja, vagy a Shakespeare-vallás? A drámaíró művei vagy a hamis színházi szertartás gyilkolja meg a nézőkben az önálló gondolatot?

Shakespeare-t olvassuk, nézzük, vagy a három évszázada rárakódott, rárakott talmi aranyfüstöt csodáljuk?

Miért Istenre haragszunk, ha az aranyborjú elvakítja szemünk?

Száz éve született Petőfi. Zajlanak a pompás ünnepségek, akadémiai beszédekben cicomázzák halandóvá a halhatatlant, a szobor talapzata már nagyobb, mint a szobor. Móricz Zsigmond kapkodja a fejét: a Talpra magyart lángoló Petőfi Sándorból ünnepi beszédek, díszkiadványok, hivatalos méltatások bájos-garabonciás comme il faut (gutgesinnt) poétát farigcsálnak, a magyar táj szépségeiben mélán gyönyörködő, szerelmes szívű, családszerető költő példaképet.

Azon mesterkednek: felejtsük el, hogy egyszer feltámadott a tenger! Petőfi Sándor a falvédőideál: fent és lent egyaránt jól mutat. És mindenki elbújhat a háta mögé!

De mit tehet arról Petőfi Sándor, ha irigy és hazug papok szentelik torz prófétává?

Mit teszünk, ha irigy és hazug papok Petőfi Sándort torz profétává szentelik?

„Hol vannak azok az emberek, akik még szabadon és függetlenül mernek és tudnak gondolkodni?”

Móricz Zsigmond ballag az éjszakába csendesedő Körúton. Gondolkodik. Megpróbálja letépni Shakespeare alakjáról a ráaggatott cifra rongyokat.

Az Isten háta mögött háborog a tenger.

Shakespeare

1.
Vízkereszt, vagy amit akartok

Gyermekjáték, gyermekeknek.

Ez valóban színész munkája. Nem, mert jó szerepek vannak benne, hanem mert minden a színpadi tradíció, színpadi megszokottság, színpadi beidegzettség alapján áll.

A színpadi hercegnő, akinek nincs rá semmi más oka, a színpadon megszokott magától értetődésen kívül nem akarja a színpadi herceget fogadni, akinek szintén nincs országa, ügybaja, semmi több életbeli háttere, mint ami a színpadon épp kell. Jön a színpadi hajótörésből ragyogó ruhában a színpadi hajótörött lány, akinek színpadi ikertestvére a színpadi hajótörésben elveszett, de színpadi konvenció alapján tudjuk, hogy néhány jelenés múlva itt lesz, itt lesz ugyanabban a színpadi csillogó selyemruhában, illír egzotikusságában, hajszálra hasonlóan, még a szerelmes szemeknek is összetéveszthetően… Szóval a színpadi hajótörött lány csak a nevének hallására beleszeret a tartomány hercegébe, akihez rangban illő ő maga is, és rögtön átöltözve fiúvá, beáll apródnak hozzá, s e perctől már otthon is van az éppen folyó színpadi élet minden csínja-bínjában, minden útvesztőjében, s ő hordja az üzenetet a színpadi hercegnőnek, aki színpadi szokás szerint őbelé szeret bele, fiúnak vélve őt, finom és vak színpadi szerelemmel, míg ő a hercegért eped, aki az ismeretlen, de tőszomszédjában lakó hercegnőről ábrándozik. Színpadi bonyodalom: színpadi erszényt ad színpadi barátságból a színpadi életmentő hajós a színpadi hajótörött fiúnak, s azt színpadi okokból néhány perc múlva visszakéri a leánytól. Színpadi kavarodás. A színpadi hercegnő színpadi pap előtt színpadi esküvőt tart hirtelen a színpadi fiúval, akit a fiút játszó színpadi leánynak vél, s akit a színpadi valószínűségi törvények szerint duplán nem ismer föl: sem, hogy leány a fiúnak vélt, sem, hogy a fiútestvére más… s az esküvés után három perccel a másik testvért szemrehányásokkal halmozza el, hogy rögtön az eskü után megtagadja őt… Az első pillanat, ahogy a színpadi testvérek összekerülnek együtt színpadra, mindent megold, mindent elrendez: színpad adta, színpad tette, színpad megfejtette. A színpadi jövő a reflektorok ragyogó színében tündöklik.

Mellékesen felkavarodik a színpadnak egy csomó figurája a rekvizitumok kamrájából. Jön a színpad kövér, öreg, részeg fickója, aki talpraesett, minden szaván nevetni muszáj, jön a színpad sovány, nyegle úrfija, akit pénzéért bolondítanak, akin nem nevetni nem lehet, jön a színpad nagyképű udvarmestere, akin nevetni kötelesség, jön a tűzrőlpattant színpadi komorna, aki színpadi szabadsággal kever, kavar, intrikál, jön a színpadi bolond, aki okosabb s műveltebb és talpraesettebb és jól fésültebb és illedelmesebb a színpadi hercegnőnél, jön a színpadi helyzet, a színpadi udvarmester színpadi szerelme a színpadi hercegnő iránt, amit a komorna rögtönöz, jön a színpadi párbaj a gyáva, nyegle s a fiúruhába öltözött leány között, hátrafelé tartott kardokkal, színpadi ájuldozások rakétázó kacajgyári receptjei szerint, jön a bolond kettős hangja: papot s bolondot játszik, jön a színpadi leskelődés varázstükre, ahol egy ember nem veszi észre, hogy négyen pukkadoznak a háta megett, de színpadi fennhangon gondolkodik mulattatásukra… Mi jön még?… Jönnek színpadi díszletek, színpadi ruhák, színpadi mozgások, színpadi trükkök, bármely pillanatban állítod meg a cselekményt, tiszta színpad, a deszkák csudálatos világában önlétté nőtt színpad otthona.

Nincs az akciónak egyetlen mozzanata, nincs az ábrázolásnak egyetlen motívuma, nincs a levegőnek egyetlen szippantása, ami ne színpad volna.

Az ősoperett: ma is él ez a műfaj, csak több muzsikát kapott, bár itt is jelen van már a kísérlet: a zene bájfátyola felé nyúl a szerző keze, hogy azt is ráborítsa a színpadok e színpadára.

A közönség jól mulatott, a közönség gyermek.

Hogy mennyire gyermek, egy kis intermezzóból, ami nem tartozott a darabhoz, egy pillanat alatt kiderült. A harmadik felvonás derekán egy kis baleset volt, a függöny felment, s amint a jobb oldali bolt alól kilép a két szereplő s kezdi beszédét, összecsapódik.

Senki sem értette. Zavar, hirtelen nevetés: a kortinahúzóval baj van. Kis szünet, a függöny újra felmegy, méltóságosan a rengeteg zöldbársony függöny, hajszálra pontosan, mint az imént, s újra kilép a jobb bolt alól a két színész, s amint elmondják ugyanazt a három szót, a függöny ismét összecsapódik.

Az egész nézőtéren hangos és görcsös nevetés tör ki. Ilyen nevetést színházban még nem láttam. Ez valami egész más volt, mint mikor a viccen rögtön nevet az egész nézőtér… S hogy nevet a nézőtér! rögtön mindenen. A rendező a színfalak mögött mondja: „Most jön egy nagy nevetés”, és az tényleg becsap, mint a jelszóra leadott puskaropogás… „Most kisebb”, s az is beüt. De ennek megvan a maga színpadi akusztikája: ki mer egész őszintén, szabadon, tele tüdővel kacagni? Állandóan ott van a nézőben a kritikus, aki mérsékli, visszatartja, s ez a nézőtéri nevetésnek valami olyan morajszerűséget ad, mintha az aggteleki cseppkőbarlangban nevet a borozó társaság. Feldübörög a nevetés a magasba, sőt legtöbbször leszakad a magasból, a karzatról, s szétporzik a földszinten.

Hanem itt, ezen a véletlenségen, hogy a függönykezelő munkás azt hitte, hogy tapsra kell felhúzni s meg újra leereszteni a függönyt a hajlongani kijövő színészeknek, s ezzel két ízben rúgott Shakespeare színpadi kártyavárába, ezen olyan elementáris kacagásvihar tört ki, hogy ezt magát külön meg kellett volna tapsolni…

Csakhogy az életet nem lehet tapsolni: ha megállasz egy táj előtt, amely monumentális és fenséges, nem tapsolsz, de a színpadon a napokban viharosan megtapsoltak egy díszletet az Orleánsi Szűzben, mielőtt még egy szót is szólt volna valaki, olyan ragyogóak voltak a sárga sátrak a barna szirteken… Taps: a művészi akarás jutalma.

Shakespeare sok tapsot kapott tegnap este, de ezt a kacagást sem Shakespeare, sem semmiféle művész soha meg nem kapta a színházban, mert ez a kacagás nem a művészet által, hanem a művészkedés rovására tört ki az emberekből: a színpadot egy pillanat alatt felkapta, elröpítette, játékká degradálta az élet egészséges harsány felébredése.

S ez nem csoda. Nem az a csoda, hogy másfél ezer ember, akiket százesztendei oktatás, belemagyarázás, lelkesítés, szuggerálás, tudósok, költők, írók terrorja végre annyira megpuhított, hogy a legteljesebb odaadással hajtják fejüket a Shakespeare-vallás igájába, s mély áhítattal jelennek meg, mint az ősfanatikusok az istentiszteleten, s ott nevetnek, ahol kell, ott hatódnak meg, ahol kell, s ott alusznak, ahol kell… Mondom, nem az a csoda, hogy a közönség oly drága őszintén kikacagta magát a kis baleseten, amely mégis a szent hely profanizálására támadt: hanem az a csoda, hogy annyira teljes akceptálással vette be ezt a háromszáz év előtti színpadi komédiát.

Pedig milyen nehéz dolga van Shakespeare-nek, milyen távolról, mennyi fátyolon keresztül kell áttörnie, hogy szívekig hasson:

Első mindjárt maga a közlési forma, a színpadi vers. Bármilyen szabad is, mégis, a vers gondolattömörítő, a reális életnyelv ellenkezője, s pláne fordításban az eredeti forma hozta inverziókat sokszorosító. A vers már egy fátyol, a fordítás újabb hármas fátyol, a színészek játéka megint egy egész tucat fátyol: a rendező kezében van legfeljebb egy olló, amellyel e fátyolokon réseket igyekszik vágni, hogy felvillanjanak a tisztább színek.

Íme, a színpadi játékon keresztül bizonyosodik be, hogy az emberek közti kapcsolatot nem a szavak adják meg, hanem az érzések. Nem a szó hat egyik emberből a másikba, hanem az akarat. Lelki erők áradnak belőlünk, s ezek eszközt keresnek, hogy magukat belefúrják a másik emberbe, ez eszközök közül csak egy a szó. Ez a huzal még kemény, egyenletes drót. De már kiderült, hogy az elektromos áramot továbbviszi minden közbeeső anyag, a levegő, a föld, a víz, csak felfogó készülék legyen: unokáink nem fognak a szobáik falára hálózatot szereltetni, s drót nélküli lámpáik világítanak, s kályháik fűtenek majd… A Shakespeare szívéből kiáradó energia a rosszul egymáshoz kapcsolt magyar szavakon át is hat. De én láttam Krakkóban egy lengyel nyelvű Shakespeare-előadást, egyetlen szót nem értettem belőle, sőt határozottan furcsa volt nekem, hogy tótul beszélnek a Shakespeare alakjai, s a darab mégis csaknem pontosan akkora hatást gyakorolt rám, mint mikor magyarul láttam.

A Shakespeare szívében energiaforrás volt, amit ő maga is csak hiányosan tudott szavakban kiadni, természeti akadályok miatt: nyelv, formai nyűg, a kor színpadi stílusa miatt, mennyivel hiányosabban jött hozzánk, rosszabb drótokon, rossz fordítások, rossz előadás, rossz lámpák gyúlnak a színészekben, jó és rossz lámpák, már amilyen maga a színész lelkének wattokban ki nem fejezhető érzékenysége: s mégis bennünk nagyobb fény ég, mint Shakespeare kortársaiban az előadás alatt.

Mi vagyunk olyan jó reagálók?

Igen, az általános kultúrfok, a beidegzettség, a ráeszméltetés miatt.

S ennél a darabnál még külön nehézség, hogy színpadi játék, tisztára csak színpad.

Hát a színpad egy olyan önálló világ maga is, amely századokon keresztül teljes energiával képes élni és hatni?

Igen, mert a színpadi konvención keresztül is az élet hat. S míg érvényes az életnek az a felfogása, amely a színpadot létrehozta, addig érvényes a színpadja is, mely csupán mitizálási buzgóságában kevesebb az életnél.

Azonfelül Shakespeare, ha mindent készen vesz is a rekvizitumok közül, abban a pillanatban, mikor hangot ad a nyelvünkre, ezzel a hanggal visszafelé mélyít. Ha a cselekedet mögött nincs is élet, de a szó mögött valóságos nyelv s valóságos tüdő és gyomor és lábak és gerinc és meleg vér van. Úgyhogy itt az a furcsaság áll elő, hogy élő figurákkal játszat el élettelent. Légüres térbe eleven embereket rak, akik mintha csak belülről árasztanának annyi levegőt, hogy megéljenek.

Ez egy nagy, szinte túlságosan gyakorlott művésznek játéka. Gyerekek számára gyerekjátékot csinált, de a madzagon rángatott figurák megelevenedtek a keze közt: hogyne gyönyörködne benne akár háromszáz évig is a legnagyobb gyermek, a publikum.

De most arra gondolok, hogy mi lett volna, ha Cervantes a Don Quijoté-t úgy írja meg, hogy elfogadja értéknek, rendjén valónak, valóságnak a lovagregények tendenciáját, életfelfogását, miliőjét: csak életté teszi.

Ahogy Shakespeare cselekedett ebben az operettben.

Cervantes felemelt az élet fölé: nemcsak életet közölt: életet mutatott. Shakespeare itt belezuhant az élettel a színpadi kulisszákba: Cervantes magasan felszárnyalt, s megmutatta az életet s a kulisszákat. Shakespeare egy érett mesterember nyugalmával, az élet szelével lobogtatta meg a színpadi rongyokat: Cervantes egy fáradt bölcs humorával csak megrázta azokat előttünk.