ALEXANDRE DUMAS

ANGE PITOU

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2017

EPUB ISBN 978-963-453-166-1
MOBI ISBN 978-963-453-167-8

TARTALOM

ELSŐ KÖTET

1 - Amelyben az olvasó megismerkediktörténetünk hősével és hősünk szülőföldjével

2 - Amelyből kitetszik, hogy nem minden nagynéni olyan, mint egy anya

3 - Ange Pitou a nagynénjénél

4 - Arról, hogy milyen hatással lehet egy ember életére három barbarizmus és hét szintaktikai hiba

5 - A filozófus gazda

6 - Idill

7 - Amelyből kitetszik, hogy a hosszú lábszár nem valami kecses a táncban,de annál hasznosabb, ha futni kell

8 - Miért ment be a két poroszlóval együtt a fekete ruhás férfi is a házba?

9 - Úton Párizsba

10 - Mi történt az út végén, vagyis Párizsban?

11 - A július tizenkettedikéről tizenharmadikára virradó éjszaka

12 - Mi történt az 1789. július tizenkettedikéről tizenharmadikára virradó éjszakán?

13 - Olyan jóságos a király! Olyan jóságos a királyné!

14 - A három hatalom

15 - A Bastille kormányzója

16 - A Bastille és kormányzója

17 - A Bastille

18 - Gilbert doktor

19 - A háromszög

20 - Sébastien Gilbert

21 - Staëlné

22 - XVI. Lajos király

23 - Charny grófné

24 - Királyi bölcselet

25 - A királynénál

26 - Hogyan vacsorázott a király 1789. július 14-én?

27 - Olivier de Charny

28 - Olivier de Charny

29 - Hármasban

30 - Király és királyné

MÁSODIK KÖTET

1 - Mi járt a királyné fejében az 1789. július 14-éről 15-ére virradó éjszakán?

2 - A király orvosa

3 - A tanács

4 - Döntés

5 - A páncéling

6 - Az indulás

7 - Az utazás

8 - Mi történt Versailles-ban, miközben a király a város szónoklatait hallgatta?

9 - A visszatérés

10 - Foullon

11 - Az após

12 - A Vő

13 - Billot rájön, hogy nem fenékig tejfel a forradalom

14 - A két Pitt

15 - Médea

16 - Mit akart a királyné?

17 - A flandriai ezred

18 - A testőrök díszlakomája

19 - Beavatkoznak a nők

20 - Maillard mint tábornok

21 - Versailles

22 - Október ötödike

23 - Október ötödike estéje

24 - Az október ötödikéről hatodikára virradó éjszaka

25 - Reggel

26 - Georges de Charny halála

27 - Hogyan indult el, utazott és érkezett meg Pitou és Sébastien Gilbert?

28 - Hogy esett, hogy Angélique néni egy párolt kakas miatt újra megátkozta és újra elkergette Pitout?

29 - Pitou mint forradalmár

30 - Billot-né lemond a lánya javára

31 - Mi bírja rá Pitout, hogy elhagyja a Billot-tanyát, és visszamenjen Haramont-ba, az ő igazi otthonába?

32 - Pitou mint szónok

33 - Pitou mint összeesküvő

34 - Amelyben összecsap a Fortier abbé képviselte monarchikus szellemés a Pitou képviselte forradalmiság

35 - Pitou mint diplomata

36 - Pitou győz

37 - Clouis apó és a Clouis-szikla, avagy hogyan lett Pitou a harcászat mestere

38 - Amelyben Catherine megmutatja, hogy ő is tudja, mi a diplomácia

39 - Méz és üröm

40 - Váratlan végkifejlet

ELSŐ KÖTET

1
Amelyben az olvasó megismerkedik
történetünk hősével és hősünk szülőföldjével

Pikardia és Soissons határán, azon a vidéken, mely Île-de-France néven része volt királyaink ősi birtokának, egy észak-déli irányban elnyúló ötvenezer holdas erdő közepén búvik meg az I. Ferenc és II. Henrik telepítette hatalmas park árnyékában Villers-Cotterets városka, mely arról nevezetes, hogy itt látta meg a napvilágot Charles-Albert Demoustier, aki éppen történetünk kezdete táján írta a Levelek Émilie-nek a mitológiáról sorozatát, legnagyobb örömére a kor hölgyeinek, akik egymás kezéből tépték ki legfrissebb folytatásait.

A kisváros irodalmi hírnevét emelendő hadd tegyük hozzá - annál is inkább, mivel az irigyek nem átallják nagy falunak nevezni Villers-Cotterets-t, hiába van királyi kastélya és kétezer-négyszáz lakosa -, hadd tegyük hát hozzá irodalmi becsét emelendő, hogy két mérföldre fekszik La Ferté-Milontól, Racine szülőhelyétől és nyolc mérföldnyire Château-Thierrytől, ahol La Fontaine született.

Szögezzük le továbbá, hogy a Britannicus és az Athalie alkotójának anyja villers-cotterets-i volt.

De térjünk vissza a királyi kastélyra és a kétezer-négyszáz lakosra!

A palota, melyet I. Ferenc kezdett építeni (szalamandrás kövek emlékeztetnek rá), és melyet II. Henrik fejezett be (az ő monogramja a Medici Katalinéval egymásba fonódva Diane de Poitiers három holdsarlója közt látható), nos, ez a palota a lovagkirály és Étampes hercegné, jóval később pedig Louis-Philippe d’Orléans és a szép Montessonné szerelmi fészke volt, de az utóbbi herceg halála után jószerivel lakatlanná vált, mivel a herceg fia, Orléans-i Fülöp, vagy ahogy később nevezték, Égalité-Fülöp hercegi rezidenciából egyszerű vadászszállássá fokozta le.

Tudni való, hogy a villers-cotterets-i kastélyt és erdőt XIV. Lajos adományozta fivérének, a Monsieur-nek, amidőn Ausztriai Anna másodszülött fia nőül vette II. Károly nővérét, Stuart Henriettát.

Megígértük olvasóinknak, hogy a kétezer-négyszáz lakosról is ejtünk néhány szót; nos ők - ahogy az egy kétezer-négyszáz lelket számláló közösséggel lenni szokott - GYÜLEKEZET voltak, melybe tartozott:

1. Néhány nemes, aki környékbeli kastélyban töltötte a nyarat és Párizsban a téli idényt, és azzal is majmolta a herceget, hogy csak átmeneti szállást tartott fenn a városban.

2. Szépszámú polgárság, melynek tagjai mindennap fogták az esernyőjüket, és ha esett, ha fújt, sétáltak egyet ebéd után, habár a séta jobbadán a városszéltől az erdőig tartó negyed mérföldes árokra korlátozódott, amelyet úgy neveztek - nyilván azért, mert ez a szócska szakadt fel a kehes mellkasokból örvendezvén, hogy ekkora utat jártak végig, és még csak nem is ziháltak különösebben -, úgy neveztek: Haha.

3. A többség, a kézművesek, akik egész héten dolgoztak, és csak vasárnap élvezhették a séta áldását, mellyel jobb sorsú honfitársaik mindennap megörvendeztethették magukat.

4. És végül néhány nyomorult proletár, akiknek vasárnapjuk se volt, és hat napon át a nemesek, a polgárok vagy akár a kézművesek napszámosaként dolgozván, a hetediken a szálerdőt járták, és rőzsét gyűjtöttek meg ágakat, melyeket a vihar, erdők nagy aratója, búzaszálként suhintott le és terített szét a pompás hercegi rengeteg nyirkos és sötét talaján.

Ha Villers-Cotterets (Villerii ad Cotiam Retiae) - balsorsára - olyan fontos helység lett volna, hogy a régészek érdemesnek tartsák rá, hogy foglalkozzanak történelmével, és végigkövessék faluból mezővárossá, mezővárosból várossá való változását, mely átváltozást, mint mondtuk, egyesek el is vitatnak tőle, nos, a tudósok alkalmasint megerősítenék ama megállapítást, hogy a falut kezdetben a párizs-soissons-i utat szegélyező kettős házsor alkotta, később - a nagy erdő közelsége miatt a lélekszám gyarapodván - újabb utcák épültek és ágaztak szét a környező kisebb helységek felé, melyekkel fontos volt az összeköttetés, s az utcák mind egy pontba futottak össze, ahol a dolgok természete szerint lassanként kialakult a központ, melyet vidéken A TÉR-nek neveznek, s e tér körül épültek fel a mezővárossá vált falu legszebb házai, a tér közepén pedig szökőkút díszeleg, mely ma a négy égtáj felé köpi a vizet; és végül a tudósok azt is pontosan megállapították volna, hogy mikor rakták le a szerény templom - népek legelső szüksége - szomszédságában amaz óriási kastély - egy király legutolsó szeszélye - alapkövét, amely, mint mondtuk, királyi, majd hercegi rezidencia volt, és mára a Seine megyei prefektúra fennhatósága alatt álló szomorú és nyomorúságos menházzá züllött.

De történetünk kezdetén, jóllehet megindult már a királyság hanyatlása, még nem jutottak odáig a dolgok, ahova mára jutottak; már nem herceg lakta a kastélyt, de még nem is koldusok lakták: üres volt, pontosabban csak a fenntartásához szükséges személyek tartózkodtak benne, köztük a kapus, a labdaház gondnoka és a káplán; ennek megfelelően csukva voltak a hatalmas építmény ablakai, a parkra nézők is, meg azok is, amelyek az előkelően palotatérnek nevezett térre szolgáltak, és ez csak növelte a mélabú és a magány érzetét, amely a nevezett térből áradt. A tér egyik végében egy kis ház állt, amelyről ejtenék egy-két szót, az olvasó szíves engedelmével.

Kis ház volt, amely úgyszólván a hátát mutatta a világnak, de mint ahogy az némely személy esetében is lenni szokott, éppen a hát volt a legelőnyösebb oldala, amit mutathatott. Mert hát a város egyik legfontosabb útvonalára, a Soissons utcára néző épület, amelynek idomtalan boltíves kapuja a nap huszonnégy órájából tizennyolc óra hosszat zordan zárva volt, a hátsó oldalról igencsak vidám és derűs képet mutatott, a ház mögött kert lévén; cseresznyefák, almafák és szilvafák emelték koronájukat a kertfal fölé, és a térre nyíló kis kertkapu két oldalán egy-egy százados akácfa nyújtóztatta ágait egymás felé, s hintette tele tavasszal illatos virággal azt a földdarabot, amely fölé lombozata kiterjedt.

A ház a kastély káplánjáé volt, aki nemcsak a nagyúri templom szolgálatát látta el (a gazda távollétében is minden vasárnap misézett), hanem egy kis nevelőintézetet is fenntartott, amely - rendkívüli kiváltság gyanánt - két ösztöndíj fölött rendelkezett: az egyik a plessisi kollégiumba, a másik a soissons-i papneveldébe biztosított egy-egy helyet. A két ösztöndíj terheit természetesen az Orléans-i család viselte (a szemináriumit a régens fia, a kollégiumit a herceg apja alapította), és talán mondani se kell, hogy a két ösztöndíj a szülők vágyainak netovábbja volt, s egyszersmind a diákok kétségbeesésének okozója, mivel ez utóbbiaknak minden csütörtökön rendkívüli dolgozatot kellett írniuk miatta.

Nos, 1789 júliusának egyik csütörtökén, egy borús napon, amikor viharfelhőket kergetett a szél nyugatról kelet felé, s a két említett pompás akácfa, már levetkezvén szűz virágzatát, a nyár hevétől megsárgult leveleket pergetett, hosszú csend után, melyet csak a tér döngölt földjén kavargó levelek surrogása meg egy légyre vadászó, alacsonyan repkedő mezei veréb csicsergése tört meg, tizenegy órát harangoztak a palával fedett, hegyes harangtoronyban.

Azon nyomban olyan diadalüvöltés harsant, hogy az egy egész ulánusezrednek is becsületére válna, és a hurrázást olyan dübörgés kísérte, mintha hógörgeteg zúdulna le sziklás hegyoldalon; nyílt, vagyis inkább kivágódott a két akác közti kiskapu, gyereksereg özönlött ki a térre, és tüstént öt-hat vidám és harsány csoportba rendeződött. Egyesek csigázni kezdtek, mások egy fehér krétával rajzolt ugróiskola köré gyűltek, és voltak, akik megálltak néhány lépésnyire az egymástól egyforma távolságra földbe vájt lyukaktól és golyózáshoz láttak: aki beletalál a lyukba, nyer, aki nem, veszít.

Miközben a játszó kisdiákok, akiket a térre néző néhány ház lakói vásott kölköknek tituláltak, és akik általában kitérdesedett, lyukas nadrágot és rongyos könyökű kiskabátot viseltek, ott seregeltek a téren, a jó magaviseletű gyerekek, azok, akiket a minden lében kanál asszonyságok a szülők örömének és leendő büszkeségének ítéltek, kiváltak a sokaságból, és kényszeredett, lassú léptekkel, kosárral kezükben elindultak az atyai ház felé, ahol vajas vagy lekváros kenyér várta őket kárpótlásul, amiért lemondtak a játékról. Emezeknek meglehetősen jó állapotban volt a kabátja, és nadrágjukon se igen lehetett kivetnivalót találni, ami - olyannyira dicsért jó magaviseletükkel tetézve - nevetség, sőt gyűlölet tárgyává tette őket rongyosabb és főleg kevésbé fegyelmezett társaik szemében. A játszó diákok és a jó magaviseletű diákok csoportján kívül volt még egy harmadik csoport is, a lustáké, akik csak nagy-nagy ritkán mehettek ki játszani a palotatérre, vagy térhettek haza a szülői házba, lévén hogy ezt a balsorsú társaságot majdnem mindennap bezárták, vagyis amíg a társaik, végezvén a latinról franciára és a franciáról latinra való fordítással, csigáztak vagy vajas kenyeret majszoltak, ők ott rostokoltak a tanteremben, és a déli szünetben pótolták, amit az órákon kellett volna elvégezniük, sőt az se volt ritkaság, hogy súlyos fordítási hibáikkal a bezáráson kívül még nagyobb büntetést is kiérdemeltek: pálcával, virgáccsal vagy korbáccsal való náspángolást.

Ha követtük volna az osztályból kirontó gyerekek útját, csak épp az ellenkező irányban, vagyis ha a gyümölcsfákat gondosan elkerülő utacskán visszafelé haladván bementünk volna a tízpercek eltöltésére szolgáló nagy, belső udvarra, felülről, a lépcsősor tetejéről egy öblös férfihang harsogását hallhattuk volna, és tanúi lehettünk volna, amint egy diák, kit történészi pártatlanságunk miatt kénytelenek vagyunk a harmadik csoportba, tehát a lusták közé sorolni, mondom, tanúi lehettünk volna, amint a szóban forgó diák lefelé siet a lépcsőn, és közben úgy rángatja a vállát, mint a szamár, ha le akarja vetni lovasát, vagy a rossz nebuló, ha nagyot húznak rá korbáccsal, és megpróbálja lerázni a fájdalmat.

- Ej, te pogány! Te átokfajzat! - dörögte a hang. - Ki innen, kígyó, takarodj! Vade, vade!1 Ne felejtsd, hogy három évig türelemmel voltam irántad, de a magadfajta semmirekellő az Atyaisten végtelen türelmét is próbára tenné. Végeztem veled, egyszer és mindenkorra végeztem. Fogd a mókusaidat, fogd a békáidat, fogd a gyíkjaidat, a selyemhernyóidat meg a cserebogaraidat, és eridj a nagynénédhez, eridj a nagybátyádhoz, ha ugyan van nagybátyád, eridj a pokolba vagy ahová akarsz, csak soha többé ne lássalak! Vade, vade!

- Jaj, bocsásson meg, drága jó Fortier úr! - könyörgött a diák, megállva a lépcsőn. - Ugyan, ne dühöngjön már ennyire egy ártatlan barbarizmus meg néhány szintaktikai hiba miatt, ahogy maga szokta nevezni őket!

- Három barbarizmus és hét súlyos szintaktikai hiba egy huszonegy soros kis fordításban! - mennydörögte egyre dühödtebben a hang.

- Mit csináljak, abbé úr, ma nem sikerült. Rossz napom a csütörtök, de ha holnap véletlenül jól sikerülne a latinfordításom, ugye, hogy megbocsájtaná a mai balszerencsémet? Ugye, megbocsájtaná, abbé úr?

- Három éve ezt hajtogatod minden dolgozatírási napon, te semmirevaló! November elsejére ki van tűzve a vizsga, és én voltam olyan könnyelmű, hogy engedve Angélique nénéd kérésének, felterjesztettelek a soissons-i szeminárium gazdátlan ösztöndíjára. Legnagyobb szégyenemre el fogják utasítani a tanítványomat, és azt kell majd mindenfelől hallanom, hogy Ange Pitou szamár. Angelus Pitovius asinus est.2

Sietünk közölni, hogy a nyájas olvasó már a kezdet kezdetén a kellő figyelemmel viseltessék iránta: Ange Pitou, akinek Fortier abbé oly tréfásan latinosította a nevét, történetünk főhőse lesz.

- Jaj, édes jó Fortier úr, drága tanítóm! - kiáltott kétségbeesve a fiú.

- Még hogy én a tanítód vagyok! - bődült el az abbé mélységesen megalázva a megszólítástól. - Hála Istennek, már nem vagyok a tanítód, amiként te sem vagy a tanítványom többé. Megtagadlak, nem ismerlek, vajha sohase ismertelek volna! Megtiltom, hogy megszólíts, de még azt is, hogy köszönj nekem. Retro!, te szerencsétlen, retro!3

- Abbé úr - próbálkozott a szerencsétlen Pitou, akinek szemlátomást életbevágóan fontos volt, hogy megbékítse tanítóját -, könyörgök, ne vonja meg tőlem a jóindulatát e miatt az elrontott fordítás miatt.

- Á! - kiáltott e kéréstől még jobban felbőszülve, valósággal magánkívül az abbé, és négy grádiccsal lejjebb ment, mire Pitou is lejjebb ment négy lépcsőfokkal, és lent találta magát az udvaron. - Á! szájalni merészelsz, amikor pedig egy könnyű fordítást se tudsz megcsinálni, tovább feszíted a húrt, pedig a nominativust meg az ablativust se tudod megkülönböztetni?

- Abbé úr! Maga mindig jó szívvel volt irántam - mondta a szótorzító barbár -, igazán csak egy szót kell szólnia az érdekemben a püspök úrnak, aki vizsgáztat bennünket.

- Még hogy én eladjam a lelkiismeretemet, te szerencsétlen?

- Ha jót tesz velem, megbocsájt a Jóisten magának, abbé úr.

- Soha! Soha!

- Meg aztán ki tudja... Lehet, hogy a vizsgáztatók velem se lesznek szigorúbbak, mint a tejtestvéremmel, Sébastien Gilbert-rel voltak, amikor tavaly megpályázta a párizsi ösztöndíjat. Pedig ha valaki, hát ő igazán jókora hibákat csinált a fordításban, főleg ahhoz képest, hogy még csak tizenhárom éves volt, én meg már tizenhét múltam.

- Nahát, ez aztán ostoba beszéd! - mondta az abbé, miközben lement a lépcsőn, és korbáccsal a kezében megjelent az udvaron. Pitou jónak látta, ha óvatosan hátrálva megtartja a néhány lépésnyi távolságot. Az iskolamester összefonta a karját, és méltatlankodva meredt tanítványára. - Igenis, ostoba beszéd. Hát ennyit tanultál a dialektikaleckéimből, te tinó? Már elfelejtetted az axiómát: Noli minora, loqui majora volens,4 elfelejtetted, mi? Épp azért voltak elnézőbbek Gilbert-rel, mert csak tizennégy éves volt, de annál szigorúbbak lesznek egy tizennyolc éves nagy szamárhoz!

- No, meg azért is, mert az apja Honoré Gilbert úr, aki csak a pilleleux-i síkon levő földjeiből tizennyolcezer frank jövedelmet húz évente - felelte alázatos képpel, de kérlelhetetlen logikával a tanítvány.

Fortier abbé összevonta a szemöldökét, és elgondolkodva csücsörített. Egy darabig némán fürkészte a fiút, aztán azt mondta:

- Na, ez már kevésbé ostoba beszéd. De még mindig csak megalapozatlan okoskodás. Species, non autem corpus.5

- Ó, ha én egy olyan férfi fia volnék, akinek tizennyolcezer frank évi jövedelme van! - sóhajtott Ange Pitou látva, hogy válasza csak szöget ütött a tanára fejébe.

- De nem vagy. Ezzel szemben éppolyan tudatlan vagy, mint az a tökfej, akiről Juvenalis ír... Profán citátum - az abbé keresztet vetett -, de ez mit sem von le az igazságából. Arcadius juvenis.6 Fogadok, hogy azt se tudod, mit jelent az arcadius.

- Hát azt, hogy árkádiai - válaszolt Ange Pitou, és kevélyen kihúzta magát.

- És ezen kívül?

- Min kívül?

- Az árkádiai paripa a régi rómaiaknál is éppen úgy az asinus szinonimája volt, mint manapság.

- Gondolni se merészeltem volna, hogy erre céloz - mondta Pitou -, mivel nem hittem, hogy tiszteletre méltó professzorom komoly szelleme lealacsonyodhat a szatírához.

Fortier abbé ismét némán fürkészte egy darabig a fiút.

- Szavamra mondom - mormolta egy kicsit megenyhülve növendéke hízelgésétől -, néha az az ember érzése, hogy nem is olyan buta, mint amilyennek látszik.

- Igazán, abbé úr, bocsásson meg nekem! - mondta Pitou, mert hallani nem hallotta ugyan tanítója szavait, de látta az arcán, hogy ismét hajlik a könyörületességre. - Meglátja, micsoda remek fordítást csinálok holnap.

- Hát, jó, rendben van - mondta az abbé, és a fegyverszünet jeléül az övébe dugva a korbácsot, közelebb lépett Pitouhoz, aki a békés szándék felől megbizonyosodván nem tért ki a találkozás elől.

- Ó, köszönöm, köszönöm! - kiáltotta.

- Várj még a köszönettel! Igen, megbocsátok, de egy feltétellel.

Pitou lesunyta a fejét, és mivel ki volt szolgáltatva a tiszteletre méltó abbé kénye-kedvének, sorsába törődve várt.

- Megbocsátok, ha hiba nélkül válaszolsz egy kérdésemre.

- Latinul? - kérdezte nyugtalanul Pitou.

- Latine - válaszolt a tanár.

Pitou nagyot sóhajtott.

A beálló csöndben Ange Pitou jól hallhatta a Palotatéren játszó iskolatársai víg zsivaját.

Ismét sóhajtott egyet, még nagyobbat, mint az imént.

- Quid virtus? quid religio?7 - kérdezte az abbé.

A pedagógushoz méltóan tagoltan ejtett szavak úgy zengtek szegény Pitou fülében, mint az utolsó ítélet harsonái. Hályog úszott a szeme elé, és elméjét oly roppant erőfeszítés sajtolta, hogy azt hitte, mindjárt széthasad a feje.

De bármilyen heves volt is az agyműködése, nem hozott eredményt, és a felelet egyre csak váratott magára. A szörnyűséges feleltető lassan, nagyon lassan szippantott egyet a burnótos szelencéjéből.

Pitou látta, hogy nem húzhatja tovább az időt.

- Nescio - mondta azt remélve, hogy megbocsáttatik a tudatlansága, ha latinul vallja meg.

- Nem tudod, mi az erény - kiáltott dühtől fuldokolva az abbé -, nem tudod, mi a vallás!

- Tudom én, csak nem latinul - vágott vissza Ange.

- Akkor eridj Árkádiába, Juvenis! Végeztem veled, ostoba!

Pitou úgy el volt csigázva, hogy meg se próbált elmenekülni, bár Fortier abbé kivette övéből a korbácsot, mégpedig olyan méltóságteljesen, ahogy egy tábornok vonja ki kardját rohamot vezényelve a seregnek.

- Mi lesz velem? - kérdezte szegény fiú, és tehetetlenül leejtette a vállát. - Mihez kezdek, ha nem jutok be a szemináriumba?

- Bánom is én, mihez kezdesz, a teremtésit!

Annyira fel volt bőszülve a derék abbé, hogy majdhogynem szitkozódásra ragadtatta magát.

- De hát maga is tudja, hogy a nagynéném máris abbénak hisz!

- Nohát, most majd megtudja, hogy sekrestyésnek se vagy való.

- Fortier úr...

- Utoljára mondom, eridj innen! limina linque!8

- Hát jó - mondta Pitou, mint aki fájdalmas döntést hoz, de végre meghozza a döntést. - Elvihetem a ládámat? - kérdezte azt remélve, hogy az alatt a kis idő alatt meglágyul egy kicsit Fortier abbé szíve.

- Vidd, vidd! - mondta az abbé. - Vidd a ládádat minden bennevalókkal egyetemben!

Pitou felvánszorgott az emeletre. Bement a terembe, ahol vagy negyven diák ült egy nagy asztal körül, és színleg elmélyülten dolgozott; felhajtotta a ládája fedelét, hogy megbizonyosodjon felőle, hiánytalanul megvannak-e a kis teremtmények, melyeknek a láda volt az otthonuk, s olyan óvatosan, ami híven kifejezte, milyen gondosan bánik tanítványaival, fogta a ládát és kimért, lassú léptekkel kiment a folyosóra.

Fortier abbé ott állt a legfelső lépcsőfokon, és a korbáccsal mutatta a lefelé vezető utat.

Ange Pitounak nem volt más választása, porig alázva, nyakát behúzva, meggörnyedve vonult el legyőzője előtt. De így se tudta elkerülni, hogy Fortier abbé a nyaka közé ne csördítsen egyet azzal az eszközzel, amelynek a legjobb diákjait köszönhette, de amely, bár többször és hosszabban volt használatban Ange Pitou hátán, mint bárki másén, az ő esetében, mint láttuk, ugyancsak gyatra eredményt hozott.

Miközben Ange Pitou, kitörölvén egy könnycseppet a szeméből, ládájával a fején a Pleux negyed felé baktat, ahol a nagynénje lakik, szóljunk néhány szót hősünk külleméről és előéletéről!

2
Amelyből kitetszik, hogy nem minden nagynéni olyan, mint egy anya

Louis-Ange Pitou, amiként maga mondta a Fortier abbéval való párbeszédében, tizenhét és fél éves volt történetünk kezdetén. Kese hajú, porcelánkék szemű, pirospozsgás, magas, vékony fiú. Gyakran füléig érő, széles száján rajta volt az üde és ártatlan ifjúság hamva, és vastag ajka mögött két hiánytalan és hibátlan fogsor villogott félelmetesen - főként azok számára félelmetesen, akik, balsorsukra, osztoztak Pitouval a vacsorán. Hosszú, csontos, inas karja volt, erős csuklója és akkora keze, mint a sulyok; egy kicsit görbe lába, gyerekfej nagyságú térde, mely szétfeszítette a szűk fekete nadrágot, óriási lábfeje, amely azért kényelmesen megvolt a sok használattól megpuhult marhabőr cipőben; zubbonynál hosszabb, köpenynél rövidebb zsávolygúnyát viselt - íme, Fortier abbé elzavart növendékének pontos és elfogulatlan személyleírása.

Most vázoljuk fel a személyiségét is!

Ange Pitou tizenként éves korában jutott árvaságra, akkor vesztette el anyját, akinek egyetlen gyermeke volt. Az apja már azelőtt meghalt, hogy Ange Pitou az eszmélés korába jutott volna, és a fiú - szegény anyja imádatának tárgya - jószerivel azt csinált, amit akart, minek következtében rendkívül gyorsan gyarapodott a fizikai ereje, ám annál lassabban fejlődött a szelleme. Egy Haramont nevű bájos erdei faluban született, egy mérföldnyire a várostól, már kora gyerekkorában folyton az erdőben barangolt, és szellemi tevékenysége jobbára abban merült ki, hogy háborút viselt az erdő lakói ellen. E célirányos tevékenység arra vezetett, hogy Ange Pitou tízéves korára kiváló vadorzó és felülmúlhatatlan madarász lett, mégpedig különösebb munka és főleg elméleti képzés nélkül, egyedül ama természet adta ösztönnek köszönhetően, mely megadatik az erdőben élő embernek, s e tekintetben hasonítja őt az állatokhoz. Ismert minden nyúlcsapást, három mérföldes körzetben felfedezett minden tókát,9 és minden madarászásra alkalmas fa magán viselte a kacorja nyomát. A lankadatlan próbálkozások eredményeképpen Pitou nem egy erdei fortélynak valóságos mestere lett.

Hosszú karjával és vaskos térdével a legsudárabb hagyásfákon is felkapaszkodott, s olyan ügyesen és biztosan kúszott fel a legmagasabban levő madárfészekig is, hogy kivívta vele társai csodálatát (az Egyenlítőhöz közelebb eső tájakon alkalmasint a majmok is elismerték volna tehetségét); remekül űzte a léppel való vadászatot, mely a felnőtteknek is kedves foglalatossága, és az a lényege, hogy a vadász lépvesszőket helyez el a fán, és a tollas népség körében közgyűlölettel övezett szajkó vagy bagoly hangját utánozva odavonzza a pintyeket, fenyőpintyeket, cinegéket, melyek nem is mulasztanak el odaseregleni abban a reményben, hogy megtépázhatják egy kicsit ellenségüket, de általában maguk hagyják ott tollukat. Pitou társai csalimadarat használtak, igazi szajkót, eleven baglyot, némelyek különleges fűszálat alkalmaztak, melynek segítségével jól-rosszul utánozni tudták a madárhangokat. De Pitou nem élt segédeszközökkel, megvetette az efféle ügyeskedést. Ő csakis a saját fegyvereivel harcolt, a tulajdon leleményeit vetette latba: szájával adta ki azokat az utált hangokat, huhogást vagy rikácsolást, amelyek olyan valósághűek voltak, hogy nemcsak a másféle madarakat vonzották oda, hanem az azonos fajtabélieket is megtévesztették. A „tókázás” olyan elemien egyszerű dolog volt Pitou számára, hogy bizonyára nem is élt volna ezzel a vadászati móddal, ha szépérzéke erősebb, mint a gyakorlati érzéke. De bár megvetette a vadszerzésnek ezt a könnyű formáját, a nálánál tapasztaltabb vadorzóknál is jobban tudta, hogyan kell haraszttal leszűkíteni a tóka vízfelületét, és úgy elhelyezni a csapdát, hogy a legravaszabb madár se tudjon se fölötte, se alatta inni; végezetül csalhatatlan ítélőképességgel és biztonsággal mérte ki és vegyítette össze a gyantaszurkot, az olajat meg a lépet, hogy a madárlép ne legyen se folyékony, se merev.

Az ember erényeinek megítélése aszerint változik, hogy hol és kik előtt bontakoztatja ki őket, márpedig Pitou Haramont-ban élt, és falubelijei ahhoz voltak szokva, hogy az élethez szükséges javaknak legalább a felét a természettől kell megszerezniük, parasztok lévén különben is ösztönösen gyűlölték a civilizációt; nos, Pitou olyan általános megbecsülésnek örvendett ebben a közegben, hogy szegény anyja fejében meg sem fordult a gondolat: a fiú rossz úton halad, és a drága pénzért megadható kiváló neveltetés nemigen hasonlít arra, amelyben - e tekintetben kiváltságos fiacskája - ingyen részelteti magát.

De amikor a derék asszony megbetegedett, és közeledni érezte a halált, amikor rádöbbent, hogy magára hagyja a fiát a világban, kétely támadt a lelkében, és támaszt keresett a leendő árvának. Eszébe jutott, hogy tíz évvel azelőtt hogyan kopogtatott be hozzá egy fiatalember éjnek évadján egy újszülött fiúval a karján, és az a fiatalember nemcsak hogy egy meglehetősen csinos összeget hagyott ott nála a gyermek nevelésére, hanem emennél egy jóval nagyobbat is letétbe helyezett egy villers-cotterets-i jegyzőnél. Eleinte semmit sem tudott a rejtélyes fiatalemberről, csak azt, hogy Gilbert-nek hívják. De vagy három éve újra felbukkant a férfi; immár huszonhét éves volt, egy kicsit fölényes és nyers modorú, hűvös és tartózkodó. De a vékony jégréteg egyszeriben leolvadt róla, amikor meglátta a fiát, és mivel szépnek, erősnek és vidámnak találta, pont úgy nevelve, olyan természetesen, ahogy maga kérte volt, megszorította a derék asszony kezét, és csak ennyit mondott:

- Számíthat rám, ha úgy hozná a szükség.

Aztán megtudakolta az ermenonville-i utat, elzarándokolt a fiával Rousseau sírjához, majd visszatért Villers-Cotterets-ba. Tetszett neki a jó levegőjű városka, és nyilván az is kedvére való volt, amit a jegyző Fortier abbé intézetéről mondott, mert ott hagyta a kis Gilbert-t a tekintélyes férfiúnál, aki rögtön megnyerte őt filozofikus modorával (az idő tájt olyan nagy hatalma volt a filozófiának, hogy még az egyházfikat is megfertőzte).

Azzal meghagyta a címét Fortier abbénak, és visszament Párizsba.

Pitou anyjának tudomása volt ezekről a részletekről. A halála előtt eszébe jutottak a szavai: „Számíthat rám, ha úgy hozná a szükség.” Világosság gyúlt az elméjében: nyilván a Gondviselés alakította úgy a dolgokat, hogy szegény Pitou többet nyerjen, mint amennyit elveszít, írástudatlan lévén, hívatta a papot, levelet diktált neki, mely még aznap eljutott Fortier abbéhoz, az abbé pedig haladéktalanul megcímezte és postára adta.

Ideje volt: másnap meghalt az asszony.

Pitou még fiatal volt hozzá, hogy teljes nagyságában felfogja, mekkora csapás érte: siratta az anyját, de nem azért, mintha megértette volna, hogy örökre elválasztja őket a sír, hanem mert anyja hideg volt, sápadt és merev; aztán ösztönösen megérezte, hogy elhagyta védangyala, hogy a ház - anyja nélkül - kietlen és lakhatatlan; nemcsak azt nem tudta elképzelni, milyen lesz leendő élete, de azt sem, hogy másnap mi lesz vele; kikísérte anyját a temetőbe, nézte, hogy hullanak a rögök a koporsóra, aztán leült a friss hant mellé, és hiába kérlelték, hogy ne maradjon tovább a temetőben, egyre csak rázta a fejét és azt hajtogatta, hogy ő sohasem hagyta el anyját, Madeleine-t, ezután is ott akar lenni, ahol ő van.

Egész nap és egész éjjel a sírnál maradt.

A tiszteletre méltó doktor - említettük már, hogy orvos volt Pitou leendő pártfogója? - ott találta őt a sírnál, amidőn felmérvén, mily nagy kötelességet ró reá egykori ígérete, alig negyvennyolc órával a levél feladása után személyesen megjelent, hogy teljesítse ígéretét.

Ange kisfiú volt, amikor életében először találkozott a doktorral. De tudjuk: a gyerekekben olykor életre szóló mély nyomokat hagynak az élmények, és a rejtélyes fiatalember éji látogatása különben is nagy változásokat hozott az anyai házban. Ott maradt az említett kis gyermek, és vele a jólét korszaka köszöntött be: valahányszor Ange anyja kiejtette a Gilbert nevét, a hangjában áhítat remegett; és végül amikor komoly férfiként, frissen szerzett doktori címmel ékesen újra megjelent a házban, amikor a múlt jótéteményeit a jövendő ígéretével tetézte, szegény Pitou - anyja példáját követve - megesküdött rá, hogy ő is hálás marad örök életére, s bár nemigen értette, mit mond, anyja szavait felidézve szívből jövő háládatos köszönetet rebegett.

Így aztán mihelyt meglátta, hogy a doktor belép a temető rácsos kapuján, és megindul felé a gazzal felvert sírok, málló keresztek között, nyomban megismerte, felállt és elé ment, tudta, hogy engedelmeskednie kell annak a férfinak, aki anyja hívására jött el hozzá. Nem is tiltakozott, amikor Gilbert kézen fogta, és kivezette a sírkertből, csak fejét hátrafordítva, zokogva nézte a sírt, amíg a kapu el nem takarta a szeme elől. Elegáns, könnyű hintó várt a temető előtt, a férfi felültette rá szegény árvát, aztán - egyelőre az emberi jóság és a balsors keltette részvét oltalmára bízva a házat - bevitte kis pártfogoltját a városba, és a legjobb fogadóban, a Dauphinben szállt meg vele. Amint elhelyezkedtek, elküldött a korábban már értesített szabóért, aki hamarosan jött is vagy egy tucat kész ruhával. Gilbert a kelleténél két-három hüvelykkel hosszabb ruhadarabokat választott Pitounak, ami hiábavaló gondosság volt, mivel hősünk olyan ütemben cseperedett, hogy várható volt, hogy ezeket a ruhákat is egykettőre kinövi; aztán kettesben elindultak a városnak abba a negyedébe, amelyről már említést tettünk, és amelynek Pleux volt a neve.

Pitou, minél jobban közeledtek a negyedhez, annál lassúbbra fogta lépteit, mert nyilvánvaló volt, hogy Angélique nénjéhez mennek, bár szegény árva ritkán találkozott keresztanyjával - tőle kapta költői nevét a keresztségben -, igencsak erős élményeket őrzött a becses rokonról.

Mi tagadás, Angélique néni vajmi kevéssé volt vonzó személyiség egy szerető anyai gondoskodáshoz szokott gyermek szemében: ötvenöt-ötvennyolc éves vénkisasszony volt, a lelkét kérgessé tette a buzgó vallásgyakorlat; ájtatossága elnyomott benne minden meleg, irgalmas és emberi érzést, és csakis egy jó adag természetes és sóvár észnek hagyott helyet, amely a város többi szentfazekával való, korántsem önzetlen cimborálásban köszörülődött. Nem mondhatni, hogy alamizsnából élt, de tény, hogy nemcsak lenfonással keresett valamicskét, hanem azzal is, hogy a káptalan jóindulatából őt illette a templomi padpénz, s hogy voltak jámbor lelkek, kiket megtévesztett a szenteskedése, és időről időre kisebb összegeket adtak neki; az aprópénzből aztán ezüst, az ezüstből pedig arany lett, és a Lajos-aranyak úgy eltűntek, hogy senki fia nem látta őket, sőt egy lélek se gyanította létezésüket; abba a fotelpárnába kerültek, amelyen Angélique néni ülni szokott, és bent, a rejtekhelyen, kitapinthatták társaikat, akik szintúgy egyenként vettettek börtönbe a vénlány élete fogytáig, amíg a leendő örökös ki nem szabadítja őket.

Nos tehát Gilbert doktor eme tiszteletre méltó rokon hajléka felé vezette kézen fogva a nagy Pitout.

Azért mondjuk, hogy „nagy Pitou”, mert a fiú három hónapos korától fogva mindig nagy volt a korára.

Rose-Angélique Pitou fényes jókedvében volt, amikor ajtót nyitott unokaöccsének és az orvosnak. Miközben Haramont-ban gyászmisét tartottak a sógornője fölött, a villers-cotterets-i templom esküvők és keresztelők színhelye volt, így aztán a padpénzből befolyó bevétel egyetlen napon hat frankra rúgott. Angélique kisasszony beváltotta az aprópénzt egy hatfrankos ezüsttallérra, amely aztán három, más-más időpontban félretett tallérral kiegészítve Lajos-arannyá változott. Ez a Lajos-arany épp az imént csatlakozott a társaihoz, és az efféle nagy találkozások napja természetesen örömünnep volt Angélique kisasszonynak.

A néni minden oldalról tüzetesen szemügyre vette a karosszéket, hogy megbizonyosodjon felőle: kívülről semmi sem árulja el a benne rejtőző kincset, és éppen kinyitotta az ajtót (kulcsra zárta, hogy háborítatlanul rejthesse el az aranyat), amikor megérkezett a doktor és Pitou.

A jelenet akár meghatónak is tetszhetett volna, de egy olyan jó megfigyelőt, amilyen Gilbert doktor volt, nem téveszthetett meg: ő komikusnak látta. Unokaöccse láttára a bigott vénleány mondott néhány szót az ő szegény drága sógornőjéről, akit annyira szeretett, és úgy csinált, mintha egy könnycseppet morzsolna ki a szeméből. A doktor bele akart látni az öreg hölgy lelkébe, hogy lássa, rábízhatja-e a fiút, és ezért beszédet intézett Angélique kisasszonyhoz azt taglalva, hogy milyen kötelességei vannak egy nagynéninek az unokaöccse iránt. A kenetteljes szavakból igazi szónoklat kerekedett a doktor ajkán, és a vénlány mohón villogó szeme hamar felitta a láthatatlan könnycseppet, mely látszólag benedvesítette; az arca ismét olyan száraz lett, mint a pergamen; bal kezével hegyes állát simogatta, a bal keze aszott ujjain pedig lázasan számolgatta, hozzávetőleg mennyit hoz a konyhára évente a templomi padpénz. A véletlen úgy akarta, hogy Angélique néni épp akkor érjen számításai végére, amikor véget ért a prédikáció, így hát tüstént rávághatta, hogy bármennyire szerette megboldogult sógornőjét, és bármily nagy részvétet érez szegény unokaöccse iránt, jövedelmének szerény volta nem teszi lehetővé, hogy többletkiadást vállaljon, bár mint nagynéni és keresztanya boldog örömmel vállalna áldozatot.

A doktort nem érte váratlanul az elutasítás; nagy híve volt az új eszméknek, és mivel nemrégiben megjelent Lavater művének első kötete, máris alkalmazni tudta a zürichi filozófus fiziognómiai tanait Angélique kisasszony sovány és sárga ábrázatára.

Vizsgálódása eredményeképpen úgy ítélte meg, hogy a vénkisasszony lobogó kis szeme, hosszú orra és keskeny ajka arra vall, hogy személyiségének három alaptulajdonsága a kapzsiság, az önzés és a képmutatás.

A válasz tehát, mint mondtuk, nem késztette csodálkozásra. De ki akarta próbálni emberismeretét, kíváncsi volt, hol a határa a szenteskedő nőszemély három csúf hibájának.

- Ejnye, kisasszony - mondta -, de hiszen Ange Pitou szegény, árva gyermek, és a maga fivérének a fia!

- Hát persze, Gilbert úr - mondta a vénlány -, de hát szerényen számolva is napi hat sou kiadásom lenne miatta, mert ez a kis fickó legalább egy font kenyeret megeszik naponta.

Pitou grimaszt vágott: általában másfél fontnyit evett, de nem naponta, hanem csak a reggelihez.

- És akkor még a mosáshoz szükséges szappant nem is említettük - folytatta Angélique kisasszony -, márpedig én emlékszem, hogy rémes, mennyi ruhát szennyez.

Pitou csakugyan gyorsan bepiszkolta a ruháit, ami érthető is, ha felidézzük, milyen életet élt, de igazságot kell szolgáltatnunk neki: több ruhát elrongyolt, mint amennyit bepiszkított.

- Piha, Angélique kisasszony! - mondta a doktor. - Maga, aki olyan buzgón gyakorolja a keresztényi könyörületességet, hogy bocsájtkozhat efféle számítgatásokba a tulajdon unokaöccsével és keresztfiával kapcsolatosan?

- És akkor még nem is beszéltem a ruhái rendben tartásáról - kiáltott a szentfazék, mert hirtelen eszébe jutott, hányszor kellett Madeleine-nek, a sógornőjének Ange nadrágjait foltoznia.

- Egyszóval nem vállalja, hogy magához vegye az unokaöccsét... Bezárja előtte az ajtaját, arra kárhoztatja szegény anyátlan, apátlan árvát, hogy idegen házak küszöbén könyörögjön alamizsnáért.

Bármily kapzsi volt is Angélique kisasszony, érezte, hogy az ő fejére fog visszahullni a szégyen, ha általa visszautasíttatva unokaöccsének ennyire le kell alacsonyodnia.

- Gondoskodni fogok róla - mondta.

- Ó! - örvendezett a doktor, hogy mégiscsak maradt némi jóérzés a kiszikkadtnak hitt szívben.

- Igen - folytatta a vénlány -, beajánlom a bourg-fontaine-i Ágoston-rendiekhez szolgáló testvérnek.

A doktor, mint mondtuk, filozófus volt. És tudjuk, mit jelent ez a szó abban a korban.

Nyomban elhatározta hát, hogy kiragad egy lelket az Ágostonrendiek karmai közül, és eltökéltségének heve csakis ahhoz volt fogható, amilyen buzgóságot az Ágoston-rendiek tanúsítottak volna, hogy a filozófusokat megfosszák egy esetleges új hívüktől.

- Hát akkor - mondta a doktor -, mivel maga, kedves Angélique kisasszony, olyan szűkös anyagi helyzetben van, hogy kénytelen az unokaöccsét a mások irgalmasságára bízni, keresnem kell valakit, aki magánál jobban fel tudja használni azt az összeget, amelyet szegény árva fiú nevelésére szántam... Vissza kell mennem Amerikába. Mielőtt útra kelnék, beadom az unokaöccsét inasnak egy asztaloshoz vagy bognárhoz. Különben majd ő maga fog mesterséget választani. Amíg távol leszek, tanul, okosodik, és mire visszatérek, a mestersége tudósa lesz. Nos, akkor majd meglátom, mit tehetek az érdekében... Rajta, kisfiam - fordult Pitouhoz a doktor -, csókold meg a nénédet, elmegyünk.

Pitounak nem kellett kétszer mondani, hosszú karját kitárva odasietett a tiszteletre méltó kisasszonyhoz, hogy sietve megcsókolja; remélte, hogy az a csók lesz a végső búcsúzás.

De a vénlány szívét az ÖSSZEG szó hallatára egyszeriben elöntötte a sóvárság melege, kivált, hogy látta, amint a doktor a zsebébe süllyeszti a kezét, hallotta, amint ezüstös hangon megcsörrennek a tallérok, amelyeknek a mennyiségét könnyű volt megbecsülni a zseb kidudorodása alapján.

- Ó, egyvalamiben biztos lehet, kedves Gilbert úr - mondta.

- Miben? - kérdezte a doktor.

- Hát abban, szent egek!, hogy soha senki nem fogja úgy szeretni ezt a fiút, ahogy én szeretem!

És ösztövér karjaival átölelve a meredten álló Pitout, kétfelől megcsókolta, amitől hideglelős borzongás futott végig szegény gyereken.

- Ó, tudtam én, tudtam! - mondta a doktor. - Olyan biztos voltam az iránta való szeretete felől, hogy egyenesen magához hoztam, mint természetes támaszához. De amit elmondott, nemcsak a jó szándékáról győzött meg, hanem a tehetetlenségéről is, arról, hogy a szegénysége miatt nem tud segíteni egy magánál is szegényebben.

- Ejnye, drága jó Gilbert uram - mondta a vén bigott -, de hisz ott van fölöttünk a Jóisten, és ő minden teremtményéről gondoskodik.

- Igen, igen - mondta Gilbert -, való igaz, hogy táplálja az ég madarait, de nem szokta inasnak adni az árva gyermekeket. Márpedig Ange Pitounak erre van szüksége, és magának nyilván nincs pénze rá, hogy kitaníttassa valami mesterségre.

- De más lenne a helyzet, ha maga odaadná azt az összeget, doktor úr.

- Milyen összeget?

- Hát azt az összeget, amiről beszélt, és ami ott van a zsebében - mondta a szentfazék, és horgas ujjával a barna köpeny lebernyegére mutatott.

- Azt természetesen odaadom, kedves Angélique kisasszony - mondta a doktor -, de figyelmeztetem, hogy annak feltétele van.

- Mégpedig?

- Azzal a feltétellel adom oda, hogy a fiú tanuljon ki valamilyen mesterséget.

- Kitanul egy mesterséget, doktor úr, hitemre mondom, hogy kitanul - mondta a szenteskedő, szemét mereven a zsebre szegezve.

- Megígéri?

- Megígérem.

- De meg is tartja az ígéretét, ugye?

- Esküszöm, drága jó Gilbert úr, Isten szent nevére esküszöm.

És Angélique kisasszony odatartotta aszott tenyerét.

- Hát jó - mondta a doktor, és tömött zacskót vett elő a zsebéből -, nem bánom, odaadom a pénzt, de maga hajlandó-e felelősséget vállalni a gyerekért?

- Krisztus keresztjére esküszöm!

- Nem ártana kevesebb fogadkozás és több aláírás.

- Aláírom, Gilbert úr, aláírom.

- Jegyző előtt?

- Jegyző előtt.

- Akkor menjünk el Niguet papához!

Niguet papa, akit a doktor régi ismeretségük jogán nevezett ilyen barátian, a vidék legjobb hírű jegyzője volt, amint arra nyilván emlékeznek azon olvasóink, akik ismerik Egy orvos feljegyzései című könyvünket.

Angélique kisasszonynak is Niguet úr volt a jegyzője, így hát nem lehetett kifogása a doktor választása ellen. Elmentek a jegyzői irodába. A jegyző rögzítette, hogy Rose-Angélique Pitou kötelezettséget vállal: unokaöccse, Louis-Ange Pitou kitanul egy tisztességes szakmát, és a kisasszony évi kétszáz frankot kap gondoskodása fejében. A megállapodás öt évre szólt; az orvos letétbe helyezett nyolcszáz frankot a jegyzőnél, kétszázat pedig azon nyomban kifizetett előleg gyanánt.

A doktor elszámolt még az egyik bérlőjével, akiről majd még beszélni fogunk, és másnap elutazott Villers-Cotterets-ból. Pitou kisasszony pedig keselyűként lecsapva a fentebb említett kétszáz frankos előlegre, belevarrt nyolc szép Lajos-aranyat a karosszék ülőpárnájába.

A maradék nyolc frank egy harminc vagy negyven éve szolgáló, és sok-sok különféle pénzérmét látott fajansztálkában várta, hogy a következő két-három vasárnapon huszonnégy frankra egészüljön ki, amikor a korábban vázolt módon átváltozik majd arannyá, és a tálkából a fotelba vándorol.

3
Ange Pitou a nagynénjénél

Láttuk, milyen csekély hajlandóság volt Ange Pitouban, hogy odaköltözzön a nagynénjéhez: szegény fiú, aki legalább olyan erős ösztönnel volt megáldva, mint az állatok, amelyek ellen hadat viselt, szegény fiú megsejtette, hogy az Angélique nénjénél való élet ha nem is kiábrándulást tartogat számára - hiszen eleve nem ringatta magát hiú reményekbe -, de temérdek bánatot, kellemetlenséget, nélkülözést.

Először is (bár igazán nem ez hangolta Pitout a nagynénje ellen), mihelyt Gilbert doktor elutazott, szó se volt többé róla, hogy Pitout iparosinasnak adnák. A derék jegyző emlékeztetett ugyan a szerződés idevonatkozó pontjára, de Angélique kisasszony azt válaszolta, hogy az unokaöccse igencsak fiatalka, és főleg törékeny egészségű hozzá, hogy olyan munkára adják, amely talán meghaladja az erejét. A jegyző emez ellenvetés hallatán hódolattal adózott Pitou kisasszony jó szívének, és egy évvel elhalasztotta a tanonckodás szorgalmazását. Volt idő: Ange alig múlt tizenkét éves.

Kezdetben a nagynéni egyre azon töprengett, hogyan húzhatna a lehető legtöbb hasznot unokaöccséből, Pitou pedig az erdőt járta, és tereptanulmányokat végzett arra készülve, hogy ugyanolyan életet éljen Villers-Cotterets-ban, amilyet Haramont-ban élt.

A gondos szemleút alapján arra a megállapításra jutott, hogy a legjobb madarazó tókák a dampleux-i, a compiègne-i és a vivières-i út környékén találhatók, a vadban leggazdagabb terület pedig a bruyère-aux-loups-i erdő.

A felderítés meglévén, Pitou megtette a szükséges előkészületeket.

A madárlép és a lépvessző beszerzése volt a legkönnyebb, mivel ahhoz nem kellett pénz: mozsárban porrá zúzott, bő vízben megáztatott magyalfakéregből lett a lép; vessző pedig korlátlanul volt a környékbeli nyírfákon. Pitou szép csöndben gyártott hát magának vagy ezer lépvesszőt és egy fazék elsőrangú madárlépet, a nagynénje számlájára vett egy négyfontos kenyeret a péknél, aztán másnap hajnalban kiment az erdőre, és csak este tért haza.

Amikor elhatározta magát az egész napos kiruccanásra, természetesen számolt a várható következményekkel. Tudta, hogy vihart fog kavarni. Nem volt meg benne Szókratész bölcsessége, de éppen olyan jól ismerte Angélique nénje zord kedélyét, mint Alkibiadész hírneves tanítója a feleségéét, Xantippéét.

Pitou nem is csalatkozott várakozásában, de arra számított, hogy szembeszállhat a viharral, ha felmutatja az egész napi zsákmányt a szenteskedő vénlánynak. Csakhogy azt már nem sejthette, hogy hol fog lecsapni rá a mennykő.

Az ajtóban csapott le rá.

Angélique kisasszony lesbe állt az ajtó mögött, hogy bizton rajtaüthessen unokaöccsén: a fiú, mihelyt betette a lábát a szobába, kapott egy jókora nyaklevest, amelyről minden egyéb adalék nélkül is rögtön tudta, hogy az ájtatos vénlány bütykös kezétől való.

Még szerencse, hogy Pitounak kemény volt a feje: épp csak megrendítette az ütés. Megenyhítendő nagynénikéje szigorúságát (aki még nagyobb haragra gerjedt, mert megfájdultak az ujjai, ahogy teljes erejéből odasózott), úgy csinált, mintha megszédült volna, a szoba másik végibe tántorgott, és avval próbálta megbékíteni guzsallyal a kezében bőszen rárontó nénjét, hogy előkapta a zsebéből a talizmánt, amelytől azt remélte volt, hogy megbocsájtatja szökését.

A talizmán két tucat madár volt, közte egy tucat vörösbegy és fél tucat fenyőrigó.

Angélique kisasszonynak kiguvadt a szeme a megdöbbenéstől, folytatta ugyan a szidalmazást a szigorúság látszatának megőrzése végett, de közben megragadta a vadászzsákmányt, és tett vele két-három lépést a lámpa felé.

- Hát ez meg mi? - kérdezte.

- Láthatja, édes jó Angélique néném: egy csomó madár.

- Meg lehet enni? - kérdezte élénken a vénlány, aki szentfazék lévén, természetesen falánk is volt.

- Hogy meg lehet-e? - kiáltott Pitou. - Már hogyne lehetne megenni a vörösbegyet meg a fenyőrigót!

- És hol loptad ezeket az állatokat, te szerencsétlen?

- Nem loptam, hanem fogtam őket.

- Hogyan?

- Hát tókázással.

- Az meg micsoda?

Pitou csudálkozva nézett a nagynénjére: el nem tudta volna képzelni, hogy van olyan műveletlen ember a földön, aki nem tudja, mi a tókázás.

- Hogy mi az? A tókázás, az tókázás.

- Jó, jó, nagyszájú uraság, de én akkor se tudom, hogy mi a tókázás.

Pitou, telve könyörületességgel a tudatlanok iránt, megmagyarázta:

- Van vagy harminc vízzel teli gödör az erdőben, az ember lépvesszőket helyez el körülöttük, és a madarak, amikor inni mennek, beleragadnak, mert nem tudják a buták, hogy mi az.

- Mibe ragadnak bele?

- A lépbe.

- Aha - mondta Angélique néni -, most már értem. De honnan volt pénzed rá?

- Pénzem? - csodálkozott Pitou, hogy bárki azt képzelheti, hogy őneki valaha is lett volna egy fityingje is. - Nekem pénzem, Angélique néni?

- Igen.

- Pénzem, az nem volt.

- Hát akkor miből vettél lépet?

- Nem vettem, magam csináltam.

- És a lépvesszőket?

- Azokat is.

- Szóval ezek a madarak...

- Ezek a madarak, néném...?

- Semmibe se kerültek?

- Csak egy kis fáradságba, mert le kellett hajolnom értük.

- És gyakran lehet... tókázni?

- Akár mindennap.

- Helyes.

- Csakhogy nem szabad...

- Mit nem szabad?

- Mindennap csinálni.

- Aztán miért?

- Hát mert tönkreteszi.

- Kit tesz tönkre?

- Nem kit... a tókát. Tudja, Angélique néném, azok a madarak, amelyeket egyszer megfogott az ember...

- Mi van velük?

- Hát az, hogy azok már nem jönnek többé.

- Ez igaz - mondta a nagynéni.

Ez volt az első eset, hogy Angélique néni igazat adott az unokaöccsének, a hihetetlen elismerés tehát boldoggá tette Pitout.

- De lehet mást is fogni, nemcsak madarat.

- Mit?

- Hát nyulat.

- Nyulat?

- Igen. Megesszük a húsát, és eladjuk a bőrét. Két sout adnak egy nyúlgereznáért.

Angélique néni ámulattal nézett az unokaöccsére: nem is gyanította, hogy a gazdaságtan tudora rejtezik benne. Pitou most mutatkozott meg előtte igazi mivoltában.

- De én fogom eladni a nyúlprémeket?

- Miért ne? - válaszolt Pitou. - Régen a mama adta el őket.

Eszébe se jutott a gyereknek, hogy a vadászzsákmányából egyébhez is jussa lehet, nemcsak élelemhez.

- És mikor fogsz nyulat?

- Ha lesz hozzá hurok.

- Hát rajta, csinálj hurkot! - Pitou rázta a fejét. - Lépet meg lépvesszőt is magad csináltál...

- Hohó! Lépet meg lépvesszőt tudok csinálni, az igaz, de sárgaréz drótot nem tudok csinálni, azt úgy lehet kapni a boltosnál.

- És mennyibe kerül?

- Ó, négy sou áráért két tucat hurokra is elegendő drótot lehet kapni - mondta Pitou az ujjain számolgatva.

- És két tucat hurokkal hány nyulat tudsz fogni?

- Az attól függ... Négyet, ötöt, talán még hatot is... meg aztán többször is fel lehet használni a hurkokat, ha az erdőőr nem találja meg őket.

- Nesze négy sou - mondta Angélique néni -, eredj, végy rézdrótot Dambrun úrnál, és holnap menj nyúlra vadászni.

- Holnap elhelyezem a csapdákat, de csak holnapután reggelre fogom megtudni, hogy van-e bennük valami.

- Jól van, azért csak eredj!

A sárgaréz drót olcsóbb volt a városban, mint falun, mivel az haramont-i boltos is Villers-Cotterets-ban szerezte be a portékát. Három frankból kitelt a huszonnégy csapdára való drót. A maradék egy frankot Pitou visszaadta a nénjének.

Unokaöccsének becsületessége váratlanul érte és kis híján meghatotta a vénlányt. Megfordult a fejében, hogy jutalomból odaadja neki a megtakarított sout, de, Pitou balszerencséjére, a pénzdarab széle ki volt kalapálva, és szürkületben könnyen össze lehetett téveszteni egy kétsous érmével. Angélique kisasszony úgy gondolta, hogy botorság volna lemondani egy olyan pénzdarabról, amely alkalomadtán százszázalékos hasznot hajthat, gyorsan a zsebébe csúsztatta hát a pénzt.

Pitou észrevette a mozdulatot, de nem elemezgette. Álmában sem jutott volna eszébe, hogy a nagynénje pénzt adjon neki.

Nekilátott hurkokat csinálni.

Másnap reggel kért egy zsákot Angélique kisasszonytól.

- Az meg minek? - kérdezte a vénlány.

- Mert szükségem van rá - titokzatoskodott Pitou.

Angélique kisasszony elővett egy zsákot, kenyeret meg sajtot tett bele reggelire, ebédre, és az unokaöccse máris indult a bruyère-aux-loups-i erdő felé.

A fiú távozása után Angélique kisasszony megkopasztotta a tucat vörösbegyet, melyet magának szánt ebédre és vacsorára. Elvitt két fenyőrigót Fortier abbénak, a többi négyet pedig eladta az Aranylabda fogadó tulajdonosának, aki három sout adott darabjáért, és megígérte, hogy ugyanennyit fizet minden továbbiért.

Angélique néni ragyogva tért meg otthonába. A Jóisten vezérelte házába ezt a fiút!

- Ó! - mondta magában az ebédnél, miközben a vörösbegyeket eszegette, melyek kövérek voltak, mint a kerti sármány, és ízletesek, mint a búbos pacsirta -, nemhiába mondják, hogy a jótett elnyeri méltó jutalmát.

Ange este ért haza, degeszre tömött zsákkal. Angélique kisasszony ezúttal nem az ajtó mögött várta, hanem a küszöbön, és nem is nyaklevessel, hanem mosolyogva, vagy legalábbis mosolygásra emlékeztető fintorgással.

- Megjöttem - lépett be Pitou magabiztosan a jól végzett munka örömével.

- És hozod a zsákot - mondta Angélique néni.

- Hozom.

- Na és mi van benne? - Angélique néni kíváncsian a zsák felé nyúlkált.

- Bikkmakk10 - mondta Pitou.

- Bikkmakk!

- Az bizony. Tudja, Angélique néni, ha La Jeunesse apó, a bruyère-aux-loups-i erdőkerülő meglátott volna, amint zsák nélkül ólálkodok a területén, azt mondta volna: „Mit keresel itt, te csavargó?” Ráadásul biztos gyanút fogott volna. Így meg, ha zsákot viszek magammal, nyugodtan megkérdezheti, hogy mit keresek, mert azt válaszolom neki: „Hogyhogy mit keresek? Bikkmakkot gyűjtök! Már azt se szabad? - De, azt szabad. - Nahát akkor!” És La Jeunesse apónak egy szava se lehet, nem köthet belém.

- Szóval egész nap makkot szedtél, ahelyett, hogy elhelyezted volna a hurkokat, te naplopó? - kiáltott Angélique néni, aki az unokaöccse magyarázatából csak annyit fogott fel, hogy keresztet vethet a nyulaira.

- Dehogyis! Makkolás közben szépen kifeszítettem a csapdákat, úgyhogy az erdőőr csak azt látta, hogy szorgalmasan dolgozom.

- És nem szólt semmit?

- Szólt az! Azt mondta: „Tiszteletemet küldöm Pitou nénédnek.” Hát nem derék egy ember La Jeunesse apó?

- Na de mi van a nyulakkal? - tért vissza az őt legjobban izgató kérdéshez Angélique néni.

- A nyulakkal? Éjfélkor kel a hold, egy órakor körülnézek, vannak-e a hurokban.

- Hol nézel körül?

- Az erdőben.

- Hogyhogy? Éjnek idején kimész az erdőbe?

- Persze.

- Nem félsz?

- Mitől félnék?

Angélique néni el volt ragadtatva Pitou bátorságától.

Pedig hát nem is bátorság volt az; Pitou, a természet egyszerű gyermeke nem is ismerte azokat a képzelt veszélyeket, amelyektől a városi gyerekek rettegnek.

Éjfélkor elindult hazulról, rezzenetlen nyugalommal végighaladt a temetőfal mentén. Az ártatlan gyermeknek nem volt félnivalója se Istentől, se az emberektől - legalábbis ő így érezte -, éppoly kevéssé félt hát a holtaktól, mint az elevenektől.

Egyetlenegy személytől tartott, La Jeunesse apótól, ezért nagy óvatosan került egyet, és útba ejtette az erdőőr házát. Látva, hogy ajtó, ablak zárva van, és bent nem ég a lámpa, meg akart bizonyosodni felőle, hogy az erdőkerülő otthon van-e és nem kint az erdőn, kutyaugatást utánzott hát, de olyan tökéletesen, hogy a Morgóst, La Jeunesse apó tacskóját is megtévesztette; az eb teli torokból válaszolt, és odaszaladt a kertkapuhoz szimatolni.

Pitou megnyugodott: ha a Morgós otthon van, La Jeunesse apó se lehet máshol. A Morgós és La Jeunesse apó elválaszthatatlanok voltak: ha az ember egyikükkel találkozott, biztos lehetett benne, hogy a másikuk is ott van a közelben.

Pitou tehát megnyugodva indult a bruyère-aux-loups-i erdő felé. A csapdák megtették a magukét: két nyúl akadt fenn és fulladt meg a hurokban.

Pitou mély zsebébe tette őket, aztán összehúzta magán hosszú köpönyegét (egy esztendő se telik bele, és kinövi), s hazament a nagynénjéhez.

A vénlány már lefeküdt, de a kapzsiság ébren tartotta; légvárakat építve azt számolgatta magában, hogy milyen nagy bevétele lesz a heti négy nyúlprémből, és úgy belemerült a számítgatásba, hogy nem jött álom a szemére. Remegve kérdezte a fiútól, hogy mit hozott.

- Egy párat. Higgye el, Angélique néni, nem tehetek róla, hogy nincs több; úgy látszik, nagyon huncutok a La Jeunesse apó tapsifülesei.

De Angélique néni reményeit kielégítette, sőt felül is múlta a zsákmány. Mámorosan nyúlt a két pórul járt nyúl után, megállapította, hogy sértetlen maradt a bundájuk, aztán elzárta őket az éléskamrába, amely még sosem látott ilyen ínyenceknek való eledelt.

Tőle telhető kedvességgel felszólította Pitout, hogy feküdjön le, és a fáradt gyerek tüstént szót fogadott, még vacsorát se kért, amivel végképp meghódította a nénjét.

Pitou harmadnap megismételte a próbálkozást, és ezúttal nagyobb volt a zsákmány, mint az első alkalommal: három nyulat fogott.

Kettő az Aranylabda fogadósához vándorolt, a harmadik pedig a káplánhoz. Angélique néni gondosan ápolta a Fortier abbéval való jó viszonyt, hiszen az ő révén jutott a parókia kegyes lelkeinek adományaihoz.

Így mentek a dolgok vagy három-négy hónapig. Angélique néni el volt bűvölve, Pitou pedig tűrhetőnek érezte a helyzetet. Érthető: a fiú - igaz, nem ragyogta be napjait az anyai szeretet - hasonló életet élt Villers-Cotterets-ban, mint korábban Haramont-ban. De egy nem várt - bár várható - fejlemény lerombolta a néni légvárait, és véget vetett az unokaöcs kiruccanásainak.

Gilbert doktor levelet írt New Yorkból. A filozófus utazó Amerika földjén sem felejtette el kis pártfogoltját. Azt tudakolta Niguet jegyző úrtól, hogy megtartották-e utasításait, és felszólította, hogy ellenkező esetben haladéktalanul hajtassa végre őket, vagy bontsa fel a szerződést.

Súlyos volt a helyzet. A jegyző megbízhatósága forgott kockán, beállított hát Pitou kisasszonyhoz, és meglengetve a doktor levelét felszólította, hogy tegyen eleget vállalt kötelezettségének.

Nem volt kibúvó, nevetséges lett volna Pitou törékeny egészségére hivatkozni, hiszen a fiú majd kicsattant az egészségtől. Magas volt és vékony, de hát az erdő hagyásfái is magasak és vékonyak, s attól még kiváló egészségnek örvendenek.

Angélique kisasszony egy hét haladékot kért, hogy eldöntse, milyen pályára szánja unokaöccsét.

Pitou pont olyan szomorú volt, mint a nagynénje. Nagyon is megfelelt neki az a mesterség, amelyet gyakorolt; nem vágyott más mesterségre.

Azon a héten szó se volt vadorzásról, tókázásról; különben is tél volt, és télen a madarak mindenütt találnak ivóhelyet, ráadásul nemrég esett le a hó, és Pitou nem mert volna hurkot állítani. A hóban megmaradnak a lábnyomok, márpedig Pitou lábnyoma bajosan volt összetéveszthető bárki máséval, úgyhogy minden esély meglett volna rá, hogy La Jeunesse apó huszonnégy órán belül kiderítse, ki az az ügyes zsivány, aki megtizedelte az őrizetére bízott erdő vadállományát.

Azon a héten újra megmutatkozott a vénlány viperatermészete. Csak addig mézesmázoskodott, amíg az érdek - egész élete mozgatója - úgy diktálta, s most egyszeriben visszaváltozott a régi Angélique nénivé, akitől Pitou annyira félt annak idején.

A napok múltával egyre zordabb lett az öreglány kedélye. Úgyannyira, hogy az ötödik nap táján Pitou már azt kívánta, hogy válasszon végre mesterséget neki, mindegy, hogy milyet, csak ne kelljen tovább a pofozóbáb szerepét betöltenie mellette.

A hatodik napon aztán remek gondolat pattant ki a néni kegyetlenül meggyötört elméjéből. Olyan gondolat, amelytől egyszeriben megtalálta elveszített nyugalmát.

Megkéri Fortier abbét, hogy tandíjmentesen fogadja be intézetébe szegény Pitout, és idő jártával juttassa neki az őfensége az orléans-i herceg által alapított szemináriumi ösztöndíjat. Ez a tanonckodás semmibe se kerül neki, és Fortier úr - nemcsak azért, mert az elmúlt fél évben garmadával kapott fenyőrigót, szalonkát, nyulat buzgó hívétől - igazán megtehet ennyi szívességet templomi padbérbeadója unokaöccsének. Ez a tökéletes megoldás: a kecske is jóllakik, a káposzta is megmarad.

Így is történt; Fortier abbé ingyen a tanítványául fogadta Ange Pitout. Derék egy ember volt ez az abbé, nem érdekelték a világ hívságai, két kézzel osztotta a tudást a lelki szegényeknek, a pénzt a rászorulóknak, de volt valami, amiben nem ismert irgalmat: bősz haragra gerjesztették a szintaktikai hibák és a barbarizmusok. Nem nézte ő, hogy barát-e vagy ellenség a vétkező, gazdag vagy szegény, fizető diák vagy ingyentanítvány; részrehajlás nélkül, spártai szigorral odacsapott, mégpedig - erős keze lévén - jó keményen. Tudták ezt a szülők is, de hát nem volt kötelező Fortier abbé intézetébe adni csemetéjüket, és ha már beadták, tudomásul kellett venniük, hogy a tanítómester azt csinál vele, amit jónak lát; ha valamely anya mégis tiltakozni talált, az abbé avval a régi mondással felelt, amelyet fenyítőpálcája és korbácsa markolatába is bevésetett: „Gyengéden szeress, keményen büntess!”

Ange Pitou tehát, a nagynénje ajánlására, Fortier abbé növendékei közé került. A fiút elszomorította, hogy vége a független és nomád életnek, a vén szentfazék viszont ujjongott, máris sietett Niguet jegyzőhöz, és jelentette neki, hogy nemcsak eleget tett a doktor kívánalmainak, de túl is teljesítette őket. A doktor azt óhajtotta, hogy Ange Pitou tisztes szakmát kapjon a kezébe. Ő pedig sokkal többet ad neki: kiváló nevelést, mégpedig ugyanabban az intézetben, ahol Sébastien Gilbert nevelődik évi ötven frank tandíj ellenében.

Igaz, Ange-ért nem kellett tandíjat fizetni, de hát erről fölösleges volt beszámolni Gilbert doktornak, és különben is ez a körülmény csak arra vallott, ami amúgy is közismert volt, hogy ugyanis Fortier abbé önzetlen és nagylelkű férfiú. Az Úr Jézus példáját követve ő is kitárta karját és szólt: „Engedjétek hozzám a kisdedeket!” Csak annyi volt a különbség, hogy a hű tanítvány nagyobbacska gyermekek előtt tárta szét karját, és egyik kezében tankönyvet, a másikban virgácsot szorongatott; továbbá Jézus megvigasztalta a síró-rívó gyermekeket, Fortier abbé pedig megríkatta a gondjaira bízott rémült gyermekeket.

Amikor az új fiú megjelent az iskolában, egy láda volt a hóna alatt, egy szaru tintatartó a kezében és két-három tollcsonk a füle mögött. A láda az írópadot volt hivatva pótolni. A kalamáris a boltos ajándéka volt, a tollcsonkokat pedig Angélique kisasszony szedte össze előző nap, amikor látogatást tett Niguet jegyző úrnál.

Ange Pitout azzal a gyengéd barátsággal fogadták az iskolában, amely már a gyerekekben megszületik, és felnőtt korukra csak kiteljesedik: hurrogással fogadták. Az egész osztály rajta csúfolódott. Két nebuló bezárást kapott a kese haja miatt, két másik meg a rendkívüli térde miatt, amelyről már ejtettünk néhány szót. A két utóbbi azt mondta, hogy Pitounak olyan a lába, mint a kenderkötél, amelyre csomót kötöttek. A mondásnak sikere volt, szájról szájra járt az asztal körül, általános derültséget keltett, következésképp felingerelte Fortier abbét.

Egy szó, mint száz, Pitou a délelőtti tanítás végére - bár senkihez nem szólt egy szót se, és négy óra hosszat mást se csinált, csak ásítozott a ládája mögött - szerzett magának hat ellenséget az osztályban, és hat ellensége annál is jobban acsarkodott rá, mivel nem ártott nekik. Ünnepélyes esküt tettek a haza oltáránál (vagyis a kályhánál): kitépik azt a szalmasárga haját, szemen vágják, hogy ki se fog látni a porcelánkék szemével a daganat mögül, egyenesre rugdalják a göcsörtös térdit.

Pitounak sejtelme sem volt az ellenséges tervekről. Jóhiszeműségében megkérdezte egyik szomszédjától, hogy miért maradt bent hat társuk a teremben, amikor pedig mindenki más kijöhetett.

A fiú ferdén nézett Pitoura, árulkodó Júdásnak nevezte, és faképnél hagyta.

Pitou fel nem foghatta, hogy lehet ő árulkodó Júdás, hiszen egész délelőtt egy árva szót se szólt. De hát e délelőtt folyamán annyi olyan dolgot hallott Fortier abbétól meg a diákoktól, amit nem értett, hogy a szomszédja vádaskodásáról is azt hitte, hogy azért nem érti, mert nem éri fel ésszel.

Amikor Pitou délben hazaért, Angélique néni, akit rendkívül érdekelt, milyen az a nevelés, amelynek oltárán ő oly nagy áldozatot hajlandó hozni, azzal a kérdéssel fogadta, hogy mit tanult az iskolában.

Pitou azt felelte, hogy megtanult hallgatni. A válasz méltó volt egy Püthagorasz-követőhöz. Csak egy Püthagorasz-követő jelekkel adta volna meg.

Az új tanuló nem is nagyon kelletlenül ment vissza a délutáni tanításra. A délelőtt azzal telt el, hogy a diákok tanulmányozták Pitou küllemét, a délután meg azzal, hogy a tanár tanulmányozta Pitou szellemét. Vizsgálódása eredményeképpen Fortier abbé arra a meggyőződésre jutott, hogy Pitounak minden adottsága megvan hozzá, hogy egy új Robinson Crusoe váljon belőle, de vajmi kevéssé valószínű, hogy Fontenelle vagy Bossuet nyomdokaiba lépjen.

A délutáni tanítás során (mely sokkal fárasztóbb volt a leendő szeminarista számára, mint a délelőtti) a megbüntetett diákok több ízben az öklüket rázták Pitou felé. Ez a kézmozdulat a föld minden civilizált és kevésbé civilizált pontján egyértelmű fenyegetés. Pitou jónak látta hát, ha résen van.

Hősünknek igaza volt: mihelyt kiléptek a nevelőintézmény területéről (pontosabban mihelyt Fortier abbé kizavarta őket), az a hat tanuló, akit bezártak Pitou miatt, a tudomására hozta, hogy fizetnie kell kétórás önkényes fogva tartásukért, méghozzá kamatostul.

Pitou felfogta, hogy ökölpárbajt kell vívnia. Sosem tanulmányozta ugyan az Aeneis Hatodik Könyvét, amelyben az ifjú Dares és az öreg Entellus effajta testgyakorlatnak hódol a menekülő trójaiak nagy örömére, de ismerte ezt a szórakozást, mely a falujabeli parasztok előtt se volt éppen ismeretlen. Kijelentette hát, hogy kész sorompóba lépni, és sorra megmérkőzni hat ellenfelével. Nyilatkozata meglehetős becsületet szerzett neki új társai körében.

Elfogadták Pitou feltételeit: egyenként mind a hatan megmérkőznek vele. A nézősereg körülállta a küzdőporondot, és a bajnokok, ingujjra vetkőzve, máris egymásnak rontottak.

Szóltunk már Pitou kezéről. Nos, ez a mancs nem volt valami kellemes látvány, és igen-igen kellemetlen volt közelebbi ismeretségbe kerülni vele. Pitou meglengette gyerekfej nagyságú öklét, és bár a boksz még nem volt meghonosodva Franciaországban, következésképp Pitou eme művészet alapelveit se sajátíthatta el, hajszálpontosan szemen találta első ellenfelét, és az eltalált szem körül nyomban sötét karika rajzolódott ki, olyan tökéletesen szabályos kör, mintha egy matematikus mérte volna ki körzővel.

Következett a második ellenfél. Pitou ellen szólt, hogy egy megvívott csata fáradtságával a tagjaiban kellett kiállnia, az is igaz viszont, hogy ez az ellenfél szemlátomást kevésbé volt erős, mint az előbbi. A küzdelem rövidebb ideig tartott. A rettenetes ököl telibe találta a vetélytárs orrát, és a találat érvényességét mi sem bizonyította jobban, mint hogy mindkét orrlikból azonnal csurogni kezdett a vér.

A harmadik párbajozó egy kivert foggal megúszta: ő volt a legkevésbé megrongálódva hármójuk közül. A többiek elálltak a küzdelemtől.

A tömeg a győztesnek járó tisztelettel utat engedett Pitounak, és ő épen és sértetlenül megtért otthonába... vagyis hát a nénje otthonába.

Másnap Fortier abbé élénken érdeklődött, hogy miért van egyik tanítványának monokli a szeme körül, mitől dagadt meg a másiknak az orra, a harmadiknak a szája. De a diáknépségnek vannak erényei is. Egyik áldozat se árulkodott, és Fortier abbé csak kerülő úton, vagyis a verekedés egyik iskolán kívüli tanújától tudta meg, hogy szánnivalóan megviselt arcú tanítványai Pitou ökle nyomát viselik.

Márpedig Fortier abbé nemcsak a növendékei szellemi épüléséért, hanem testi épségükért is felelt a szülőknek. És Fortier abbénál három család panaszt emelt. Elégtételt kellett adni nekik. Pitout háromnapi bezárással büntették: egy napra a szem, egy napra az orr, egy napra a fog miatt.

A háromszori iskolaáristom zseniális gondolatot sugallt Angélique kisasszonynak. Valahányszor Fortier abbé megfosztja Pitout a szabadságától, ő megfosztja az ebédjétől. Ez az elhatározás nyilván Pitou fejlődésének javára válik, hiszen kétszer is meggondolja majd, hogy elkövessen-e olyan vétségeket, amelyekért dupla büntetésre számíthat.

Pitou persze soha nem értette meg, hogy miért nevezték árulkodónak, amikor pedig egy szót se szólt, és miért büntették meg, hiszen azokat verte meg, akik őt akarták megverni; de hát ha mindig mindent értenénk, elvesztenénk az élet egyik vonzerejét: a titok és a meglepetés varázsát.

Pitou három egymást követő napon be volt zárva tehát, és ez alatt a három nap alatt megelégedett reggelivel és vacsorával.

Az, hogy megelégedett, nem a megfelelő szó, hiszen a legkevésbé sem volt megelégedve; mondjuk inkább, hogy beérte reggelivel és vacsorával.

Hozzátartozik a dologhoz, hogy Pitou a büntetéssel - s főleg avval, hogy nem árulta el: nem ő támadott, ő csak visszaverte a támadást - általános megbecsülést vívott ki magának. Igaz, már a három mesteri ökölcsapás is tiszteletet ébresztett iránta a társaiban.

Ettől fogva Pitou majdnem ugyanolyan életet élt, mint a többi diák, csak annyi volt a különbség, hogy a többiek váltakozó szerencsével küzdöttek meg a dolgozatírás nehézségeivel, Pitou viszont rendre az öt-hat legrosszabb közt volt, és kétszer annyi időt töltött bezáratásban, mint az iskolatársai.

Megemlítendő, hogy a sok bezáratásnak legalább harmadrészben Pitou eredeti neveltetése volt az oka (pontosabban az, hogy eredetileg nem kapott nevelést): természetes vonzalom élt benne az állatok iránt.

A nevezetes és terjedelmes láda, amelyet Angélique néni írópadnak nevezett ki, valóságos Noé bárkája lett: Pitou több kis rekeszre osztotta, és mindenféle csúszómászó és röpülő állatpárnak adott benne otthont. Volt ott gyík, sikló, hangyaleső, ganajtúró, kecskebéka, és ezek a teremtmények már csak azért is Pitou szívéhez nőttek, mert enyhébb-szigorúbb büntetéseket kellett elszenvednie miattuk.

A hét végi sétái során szokta gyarapítani állatseregletét. Szeretett volna szalamandrát is találni (amely igen népszerű Villers-Cotterets-ban, mivel I. Ferenc címerállata, és I. Ferenc minden kandallóba belevésette), és sikerült is találnia; de egyvalami nagyon foglalkoztatta, és ezt a valamit végül azon dolgok közé sorolta, amelyeket nem ér fel ésszel: hogy ugyanis ő kizárólag vízben talált effajta hüllőt, amely pedig a költők szerint a tűzben él. Pitouban - gyakorlatias szellem lévén - ez a körülmény mélységes megvetést ébresztett a költők iránt.

A két áhított szalamandrát megszerezvén most már kaméleon után nézett; de ezúttal minden kutatása hiábavalónak bizonyult, fáradozását nem koronázta siker. Pitou azt a végkövetkeztetést vonta le próbálkozásai meddőségéből, hogy kaméleon pedig nincs, vagy legalábbis más éghajlat alatt tenyészik.

Amint erre a megállapításra jutott, abbahagyta a kaméleonkutatást.

A bezárások kétharmad részét azok az átkozott barbarizmusok és szintaktikai hibák okozták, amelyek oly dúsan teremtek Pitou latindolgozataiban, mint a konkoly a búzában.

Csütörtökön és vasárnap, amikor nem volt iskola, továbbra is vadorzóként alkalmaztatott, csakhogy ahogy egyre nagyobb lett (már elérte az öt láb két hüvelyk magasságot, és betöltötte tizenhatodik életévét), valami eltérítette egy kicsit kedves foglalatosságaitól.

A bruyère-aux-loups-i úton fekszik Pisseleu falucska. Abban a falucskában áll Billot gazda háza, és annak a háznak a küszöbén álldogált - puszta véletlenségből mindig olyankor, ha Pitou arra járt - egy tizenhét-tizennyolc éves, tűzrőlpattant szép lány, aki a Catherine nevet kapta a keresztségben, de általában csak úgy nevezték: a Billot lány.

Pitou eleinte csak biccentett a Billot lánynak, aztán felbátorodott, és mosolyogva biccentett neki, és aztán egy szép nap meghajolt, rámosolygott, és összeszedve minden bátorságát a következő mondatot intézte hozzá:

- Jó napot, Catherine kisasszony.

Catherine jóravaló leány volt: úgy üdvözölte a zavarában iruló-piruló Pitout, mint régi ismerőst. Csakugyan régtől fogva ismerte, hiszen már vagy két-három éve látta, amint hetente legalább egyszer ott halad el a majorjuk előtt. Catherine látta Pitout, Pitou viszont nem látta Catherine-t. Akkoriban Catherine tizenhat éves volt, Pitou tizennégy. De említettük, milyen legénnyé fejlődött Pitou, mire betöltötte tizenhatodik életévét.

Idő jártával Catherine megtanulta egyre jobban becsülni Pitou tehetségét, mivel Pitou azzal bizonyította neki a tehetségét, hogy neki ajándékozta a zsákmányából a legszebb madarakat és a legkövérebb nyulakat. Catherine dicsérte Pitout, és a fiú - akinek annál is jobban esett a dicséret, mert ugyancsak ritkán volt része benne - megrészegedett a jó szótól, mely az újdonság erejével hatott rá, és nem folytatta útját a bruyère-aux-loups-i erdőbe, hanem megállt félúton, és nem azzal töltötte a napját, hogy makkgyűjtés örvén hurkot rakjon le, hanem azzal, hogy egész nap a Billot-tanya körül ólálkodjon, hátha válthat egy-két szót Catherine-nal.

Ennek következtében érzékelhetően csökkent a nyúlbőrhozam, és majdnem teljesen elapadtak a vörösbegy- és fenyőrigó-szállítmányok.

Angélique néni nem hagyta szó nélkül a dolgot. Pitou azzal vágta ki magát, hogy a nyulak óvatosabbak lettek, a madarak meg kiismerték a kelepcét, és mostanában faleveleken maradt harmattal, kivágott fák odvában felgyűlt esővízzel oltják szomjukat.

Angélique nénit elkeserítette a nyulak és madarak kiokosodása, ami szerinte a filozófia térhódítása miatt következett be, és csak az vigasztalta, hogy unokaöccse elnyeri az ösztöndíjat, felvétetik a papneveldébe, és három év múltán abbé lesz. Márpedig Angélique kisasszonynak az volt a leghőbb vágya, hogy egyszer egy abbé házvezetőnője legyen.

És ez a vágy szükségképpen valóra fog válni, hiszen ha Ange Pitou abbé lesz, nyilván maga mellé veszi házvezetőnőnek hálából azért a sok jóért, amit érte tett.

Csak egyvalami zavarta meg szegény vénlány álmait, mégpedig az, hogy ha megosztotta reményét Fortier abbéval, az abbé fejcsóválva azt felelte:

- Ahhoz, hogy az unokaöccse abbé legyen, kedves Pitou kisasszony, az kellene, hogy sokkal kevesebbet foglalkozzon a természet dolgaival, és sokkal többet forgassa a De viris illustribus-t11 és a Selectae e profanis scriptoribus-t.12

- Ezt hogy értsem? - kérdezte Angélique kisasszony.

- Úgy, hogy túl sok barbarizmust és temérdek szintaktikai hibát követ el - válaszolt Fortier abbé.

E válasz gyötrő kétségek közt hagyta Angélique kisasszonyt.