© Meghan March

Hungarian translation © Goitein Veronika

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Fordította: Goitein Veronika

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Borítóterv: Faniszló Ádám

Korrektúra: Hoppe Adrienn

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2017

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-615-5692-25-3

A KÖNYVRŐL

Jó nagy farkam van, és tömött pénztárcám. Ennyit az önéletrajzomról. Azt hiszem, nem is kell többet mondanom, a nők 99 százalékának ennyi elég, hogy megkapjam őket.

Hogy seggfej vagyok?

Hát igen.

És tudod, mit? Jól is érzem így magam.

Vagyis jól éreztem…

Amíg nem találkoztam Vele.

A könyvekben szikrákról meg kémiáról szoktak írni. Faszság. Kettőnk közt inkább tűzijáték volt, sőt tűzhányó. Vagy atombomba.

Csakhogy van egy kis baj.

Nem tudom a nevét, nem adta meg a telefonszámát, csak úgy lelépett a szállodából életem legforróbb kibaszott éjszakája után. Megkóstoltam a világon a legédesebb, legkülönlegesebb kis pinát… ritka, mint az unikornis, és újra akarom!

Mit tehet ilyenkor egy ilyen seggfej, mint én?

Utcára vittem a problémát. Olyan nincs, hogy nem kapom meg.

És hogy mi lesz, ha megtalálom? Megtartom!

AJÁNLÁS

Azoknak, akik akkorát mernek álmodni,
hogy maguk is megijednek tőle.
Ne hagyjátok abba!

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Sosem írtam köszönetnyilvánítást anélkül, hogy hullattam volna néhány könnyet, és remélem, nem is fogok soha. Most először mondok köszönetet hivatásos íróként, és az érzés leírhatatlan. Mint sok más szerző, én is olyankor írtam, amikor épp akadt rá időm, munka és a hétköznapok feladatai mellett. Rengetegen támogattak, akik nélkül nem valósult volna meg az álmom, hogy hivatásos író legyek. Végtelenül hálás vagyok mindnyájuknak.

Köszönöm nektek:

Apa, nagyon hiányzol, de tudom, hogy szurkolsz a kislányodnak, aki most kergeti a nagy álmait. Köszönöm, hogy megtanítottál ijesztően nagyot álmodni, és megtanítottál arra is, hogy ezért keményen meg kell dolgozni. Nap mint nap áldom a sorsot, hogy a te lányod vagyok.

Anya, te vagy a legerősebb nő, akit ismerek, és nagyon csodállak. Szeretlek.

Hálás vagyok személyi asszisztensemnek, és egyben legjobb barátnőmnek, Angela Smithnek a Grey Ghost Author Services LLC-nél. Őrület, amit véghezvittünk, és ez még csak a kezdet. Büszke vagyok rád, és örülök, hogy része vagy az életemnek.

Angela Marsall Smith és Pam Berehulke a világ legjobb szerkesztői, az ő segítségükkel hozom ki a legtöbbet a történeteimből.

Chasity Jenkins-Patrick a legtökösebb publicista, mindig lebeszél, ha már kész vagyok feladni, és mindig a megfelelő irányba terelget.

Natasha Gentile a legcsodálatosabb tesztolvasó. Imádom az üzeneteidet, csajszi!

Sara Eirew-nek köszönöm a remek borítóképet, By Hang Leenek pedig a kiváló borítótervet.

Hálás vagyok a Meghan March Runaway Readers Facebook-csoportnak, ők a legcsodálatosabb hölgykoszorú a világon, akiket (virtuálisan) ismerek. Remélem, hamarosan személyesen is megölelhetlek titeket!

Köszönöm a könyvbloggereknek, hogy elolvassák és ismertetik a könyveimet. Igazán értékelem, hogy időt szántok rá, és foglalkoztok vele.

És kedves olvasóim… végtelenül hálás vagyok, amiért kézbe veszitek ezt a könyvet. Nélkületek nem élhetném az álmomat.

ELSŐ FEJEZET

HOLLY

JC HUGHES COUNTRYÉNEKEST
RAJTAKAPTÁK

Ezt vajon hogy magyarázza meg
barátnőjének, Holly Wixnek és a rajongóinak?

Azt a jó édes k…va…

Alig kapok levegőt, amikor meglátom a szalagcímet az újság borítóján hivalkodó igen feltűnő képpel együtt, miközben arra várok, hogy végre fizethessek a boltban. Két hónapon belül ez a második fénykép a „barátomról”, amint félreérthetetlen pózban látható egy másik nővel. Csak ezúttal a nő egy hatalmas, fekete, felcsatolható dildót visel.

Izzadt tenyérrel morzsolgatom az újság szélét, és komolyan fontolgatom, hogy darabokra tépjem a boltban található többi példánnyal együtt.

Az előtt vágja tönkre a karrieremet, hogy kibontakoztathatnám.

Azt mondták, csak egy évről van szó. Egy év ebben az idióta komédiában, amit „kapcsolatnak” neveznek, és megváltom a jegyemet a sikeres countryénekesnők világába.

Gondolhatnak rólam, amit akarnak, amiért belementem ebbe az egészbe, de ha az ember a siker reményében ki akar törni abból a világból, amiben élt, nem kérdez, csak aláírja a szerződés megfelelő részét.

A valóság viszont hatalmas pofára esés, ami olykor a boltban éri az embert. Mi lesz, ha JC-t egyszer egy fickóval kapják rajta? Nashville-ben nyílt titok, hogy a nőkre és a férfiakra is bukik. Szinte mindenki tudja, hogy jobban szereti az utóbbiakat.

Holly Wix vagyok, a „Make me a Star” tehetségkutató győztese. Felfedeztek, és most arra használnak, hogy JC egykor felfelé ívelő, most már erősen hanyatló karrierjét felszínen tartsam. Amikor ezt is berakták a szerződésembe, nem tűnt nagy feladatnak. Melyik naiv kis liba nem örül, ha nevét egy felkapott countryénekeséhez kötik?

A sztársághoz vezető egyenes út helyett lassan mindenki rajtam fog röhögni. Gyorsabban leszek nevetség tárgya, mint ahogy az otthoni srácok vedelik a piát és szívják a cuccot. Ennek ellenére bármit megteszek, hogy megvalósuljon az álmom, és akárhogy is, de híres countryénekesnő legyek. A JC-ügyet viszont muszáj valahogy rendezni, mert kezdenek rossz irányba menni a dolgok.

Lejjebb húzom a baseballsapkámat, és körülnézek, hátha felismert valaki a pénztárnál. A mögöttem álló nő folyamatosan csattog a nyelvével, ahogy napszemüvege szárát kihúzza a kisbabája szájából.

Te jó ég!

A nyelvcsattintás nekem szól, és nem a fogatlan, kék szemű, vigyorgó babának. Meglepő módon inkább közömbös az arckifejezése.

Nem tűnik mérgesnek.

– A férfiak seggfejek, nem igaz? Minél híresebbek, annál inkább.

Halványan elmosolyodom, ő pedig folytatja.

– Kislány! Ne higgy el mindent, amit az újságok írnak. 95 százalékban kamu az egész. Talán Photoshoppal készült. Nagy baj van a fejével, ha tényleg megcsal téged.

Úgy néz rám, mintha ismerne, pedig egyáltalán nincs rajtam smink, és napszemüveget viselek. Arról nem beszélve, hogy még alig ismernek az emberek. Igyekszem mosolyogni, de elég idiótán sikerül.

– Nyilván nem véletlenül hívják az ilyet pletykalapnak – válaszolom. Próbálom humorosra venni a figurát.

Bólogat, és közben a kosarában lévő tucatnyi borosüvegre néz.

– Talán őrültségnek hangzik, de pont úgy nézel ki, mint akinek egy italra és némi őszinte beszélgetésre van szüksége.

Panaszkodni egy idegennek, akit a boltban láttam először? Azon túl, hogy őrültség, veszélyes. Ha megtenném, azonnal címlapra kerülne minden, amit mondtam. Szerződésszegéssel vádolnának, és rögtön búcsút inthetnék a zenei életnek.

Már akkor kiakadtam, amikor az első képet megláttam JC-ről. Azonnal bementem a Homegrown lemezkiadóhoz, és megmondtam nekik, hogy ez az egész egy téboly, és nem vagyok hajlandó JC karrierjét segíteni a saját káromra.

Hogy mi volt a válasz? Ha azonnal nem takarodom ki az irodából, és nem vágok jó pofát a dolgokhoz, kihajítanak, és az előtt ér véget a pályafutásom, hogy bárki megismerte volna a nevemet.

A karrieremért bármire hajlandó lennék. Féltem, hogy mindennek vége, így visszavettem a hangomból, és engedtem a kiadó akaratának. Szégyellem, de úgy éreztem, nincs más választásom. Csak egy életem van, és egy nagy álmom. Nem hagyhatom veszni. Annak ellenére sem, hogy rengeteg mindent le kell nyelnem.

De térjünk vissza a pletykához és a sorban álló nőhöz.

Kínos csöndben vagyunk mind a ketten. Közben átfut az agyamon, hogy valamit válaszolnom kéne. Végül elmosolyodik. Van ebben a mosolyban valami kedvesség. Mintha tényleg ismernénk egymást.

– Tudom, mire gondolsz. Akárkinek nem teregetheted ki a szennyest. Túl kockázatos.

Felemeli a kezét, és egy hatalmas drágakő csillan meg a gyűrűsujján.

– Én nem vagyok akárki. Én is szerepeltem már az újság címlapján, és tudom, mekkora szívás. Miután majd tíz éve férjhez mentem a legkanosabb countryénekeshez, gyakorlatilag mindenki ismer. Mellesleg tudok titkot tartani.

A hatalmas gyémánt helyett ismét az arcát nézem. Annak ellenére, hogy rajta sincs smink, hirtelen beugrik, ki ő.

– Te vagy Tana Vines.

Tana Vines tíz éven keresztül volt az év countryénekesnője. A férje pedig legalább ötször kapta meg az év legjobb művészének járó díjat. A country világában mindketten legendának számítanak. Igazi álompár.

Kinyújtja a kezét, melyet én önkéntelenül megrázok.

– Igen. Én vagyok. Örülök, hogy találkoztunk, Holly Wix.

*

Miután megittunk két üveg bort, Tana és én elterpeszkedtünk a medencéjük mellett a nyugágyon. Zárt ajtók mögött, és az egykori középiskolai kedvencemet hallva a rádióban, végre kiteregethetek mindent, ami az utóbbi napokban nyomasztott.

– Még hat hónap? Ez nagyon sok idő, hogy elviseld JC összes baromságát. Arról nem beszélve, hogy addig nem teheted szét a lábad senkinek. Jó ég, kislány! Nem epedsz el egy farokért? – kérdezte Tana.

Kicsit zavartan felnevetek.

– Nem akarom kockáztatni a karrieremet. Az a gyanúm, ha én kerülnék címlapra azzal, hogy megcsaltam JC-t, engem úgy tennének lapátra, hogy pislogni se lenne időm.

Tana merően rám néz.

– Talán így van, de ez akkor sem igazságos. Állítom, azért védik ennyire a seggét, mert annak idején rengeteg díjat nyert, és a kiadó gyakorlatilag minden pénzt a fickó karrierjébe pumpált. Te vagy a tökéletes látszatkellék. Amúgy igazad van. Téged lelkifurdalás nélkül feláldoznak, ha nem úgy táncolsz, ahogy ők fütyülnek.

Eddig úgy néztem Tanára, mint egy countryénekesnő-ideálra, most viszont azt kell mondanom, le is döbbent rendesen. Nem kertel, hanem kőkeményen az ember arcába tolja, amit gondol. Ez számomra új, mert eddig olyan emberekkel találkoztam ebben a szakmában, akik mondtak valamit, és az ellenkezőjét értették alatta.

– Kit lehet feláldozni?– teszi fel a kérdést jellegzetesen mély hangján Mike Vines, ahogy belép. Az ember – egy élő countrylegenda – felkap egy üres üveget, amelyet az asztalon hagytunk.

– A francba, Tana! Fél órája kereslek!

– Gemma tudta, hol vagyok.

Mint megtudtam, Gemma a bébiszitter, aki náluk lakik.

Tana feltápászkodik, és szájon csókolja Micket.

– Na még egyet. Egy mézédes csókot.

Elfordítom a fejem, amikor Tana átöleli Mick nyakát, és közelebb húzza, hogy még egy csókot adjon. Ezúttal kicsit pajzánabbul. Nem különösebben zavarja, hogy én is részese vagyok az intim pillanataiknak. Ez a pillanat ismét ráébreszt, mennyivel jobb lett volna, ha nem keveredem ebbe az egészbe.

Nem mintha úgy szeretnék élni, mint ők. Egyáltalán nem. Szó sincs róla, hogy holtomiglan-holtodiglant szeretnék az elkövetkezendő öt vagy tíz évben. Még fiatal vagyok, és a karrieremre koncentrálok. Főleg, hogy most végre kibontakozni látszik valami. Tízéves korom óta az az álmom, hogy énekesnő legyek. Nem hagyhatom veszni a lehetőséget.

Ettől függetlenül úgy érzem, egy dróton rángatott bábu vagyok. Még hat hónap, de már most kiborulok attól, hogy folyamatosan megszabják minden lépésemet. Vajon mi lenne, ha kitörnék ebből a kényszerhalmazból? Feláldoznám mindazt, amit eddig sikerült elérnem a karrierem érdekében, tehát ez nem opció.

Mick azonnal észrevesz.

– Ki a vendégünk, bébi?

Egyáltalán nem lep meg, hogy nem ismer. Tana próbálja menteni a helyzetet. Őszintén: én még mindig egy senki vagyok ebben a műfajban. Agyondolgozom magam, hogy legyek valaki, és vannak rajongóim, de Mick Vines mércéjével mérve én mindig egy senki leszek.

Mosolygok, és nyújtom a kezem.

– Holly Wix.

Hunyorít, amikor kezet fog velem.

– Már hallottam rólad. Hol és miért hallhattam rólad?

Meglep, hogy dereng neki valami velem kapcsolatban. Összeugrik a gyomrom. Tana közbelép, mielőtt még bármiféle választ tudnék adni.

– Hollyval a bolt pénztáránál találkoztam, és elkezdtünk arról beszélgetni, milyen az, amikor az ember meglátja magát egy pletykamagazin címlapján.

Mick továbbra is fürkészően néz, mielőtt tényleg rájönne, ki vagyok.

– Wix. Te vagy JC legújabb szerzeménye.

Nem örülök ennek a megfogalmazásnak, mert nem erről akarok híressé válni. De ez van akkor, ha az ember eladja lelkét az ördögnek.

Tana felegyenesedik ülő helyzetéből.

– Boone Trasherrel turnézik, mert Carrie és Miranda óta őt tartják a legtehetségesebbnek.

Tana szavai némi lelket öntenek belém, és a kezdeti gyomorgörcs után egy kis büszkeséget érzek.

Mick visszabújik fekete bőrcsizmájába.

– Még nem hallottam énekelni, de a fényképét már láttam.

Ennyit a büszkeségről…

– Pontosan itt a gond. Gyakorlatilag sakkban tartják ezzel a JC-üggyel. Nem tud kitörni belőle – magyarázza Tana.

Mick alaposan szemügyre vesz.

– Kinek dolgozol, kislány?

– A Homegrownnak. Aláírtam a szerződést, amikor megnyertem a Country Dreams tehetségkutatót.

– Á! – bólint kétszer Mick. – Most már tudom, hol hallottam rólad először. Lepaktáltál az ördöggel, amikor aláírtad a millió dolcsis szerződést.

Ez nem kérdés. Mick tudja, hogy megy ez.

– Máskülönben továbbra is Kentuckyban dolgoznék egy bowlingklubban, és az életben nem törnék ki onnan. Így legalább Nashville-be jöttem.

Mick felemeli a kezét.

– Nem kell magyarázkodnod. Én nem ítélkezem. Mindenkinek meg kell tennie bizonyos dolgokat, hogy elérje a célját, de a tanulságot is le kell vonni. Meddig kell ezzel a JC szarral foglalkoznod? Gondolom, folyton mosolyognod kell az oldalán, hogy jó színben tüntesd fel a fickót. Amúgy mindenki tudja, hogy leáldozóban van a karrierje.

Hopp. Mick tényleg pontosan tudja, miről szól a játék. Nashville-ben csak az tud érvényesülni, aki az összes buktatót ismeri, és ügyesen túljut rajtuk.

– Még hat hónapig – szól közbe Tana.

– És ez nem úgy működik, mint ahogy annak idején minket összehozott a kiadó. JC-t nem érdekli, ha tönkreteszi Holly karrierjét.

A fejemet Tana felé fordítom.

– Nem tudtam, hogy ti…

Aztán Mickre nézek.

– Tényleg? Egy reklámfogásnak köszönhető a kapcsolatotok?

Tana nevetni kezd.

– Hát persze. Máskülönben hogy kerültem volna egy ilyen hímringyó közelébe? Népszerűségre volt szükségem, róla pedig folyton lehúzó cikkek jelentek meg, hogy összefekszik bárkivel, akinek csöcse van.

– Ugyan, bébi! Ez ősrégi történet. Eddig titokban tartottuk.

– Ezzel csak azt akarom mondani, hogy ez jól is el tud sülni – magyarázza Tana.

Mick a fejét rázza.

– Vissza a beszélgetésünkhöz.

Rám néz, és folytatja.

– Még hat hónap szopás, ha JC így folytatja. Egyelőre szimpatizálnak veled, de ha továbbra is benyeled ezt az egészet, mindenki hülyének fog nézni.

Tana a combjára csap.

– Ezzel nem segítesz! – mondja.

Férje megfogja Tana kezét.

– Nyugalom, asszony, különben erősebb lesz a ma esti seggre pacsi!

Tana elvörösödik, én pedig úgy döntök, jobb, ha bele se gondolok, miről beszélnek ezek itt ketten.

Mick elengedi Tana kezét, és megragadja az üvegek közt lévő újságot.

– Ez az, amiben a hűtlen faszi van?

Tana a fejét rázza, és kiveszi a kezéből az újságot.

– Nem. Abban a milliárdos szerepel, akihez hozzámegyek, ha te úgy döntesz, elhagysz egy countrysztárocska kedvéért.

Vetek egy pillantást az újság címlapjára. Ez a Forbes egyik példánya, melyen egy őrjítően jóképű, sötét hajú fickó szerepel.

A főcím: CREIGHTON KARAS VERSENYE

– Miről beszélsz, asszony? Inkább eltemetném magam élve, mint hogy másik nőre nézzek – mondja Mick.

Tana nevetése csak úgy visszhangzik.

– Nagyon helyes. Szavadon foglak.

A magazin után kapok, hogy jobban meg tudjam nézni.

– Jaj, kislány! Nyugalom!

Kicsit arrébb lököm, ami egyértelműen a bor hatása. Máskülönben még mindig hajlonganék előtte, hisz ő a countryzene egyik kiválósága.

– Pszt! Muszáj megnéznem.

Nem tudom, miért kell ehhez csend, de talán ez is a bor miatt van.

A fickó istenien néz ki, ugyanakkor elképesztő, milyen pofátlan arroganciát sugároz. Addig lapozom az újságot, míg újabb képet nem találok róla.

„Nyerek, mert a veszteség számomra nem opció.” – Creighton Karas.

Tudom, totál részeg vagyok, de átfut az agyamon, mennyire szeretnék én lenni a főnyeremény a fickó számára. Mégis honnan jött ez a gondolat?

Azt sem tudom, mit kezdenék egy ilyen típusú férfival. Teljesen más körökben mozog, úgyhogy felejtsük el.

Mickre és Tanára nézek. Már megint egymásba gabalyodtak.

Én… Azt hiszem, jobb, ha megyek.

Összecsapom az újságot, és felállok. A lábaim inognak.

– Ideje, hogy elbúcsúzzam.

Tana eltávolodik Micktől, és rám néz.

– Édesem! Te ugyan nem mész kocsival sehová! Megágyazunk neked a vendégszobában. Ez a legkevesebb, amit tehetek azok után, hogy bepiáltattalak.

– Igazán nem fontos. Haza kell mennem. Meg kell… öntöznöm a virágokat. Szomjasak.

Őszintén szólva, már azt sem tudom, él-e még egyáltalán a virágom. Amennyire emlékszem, jó rég nem adtam neki vizet. Túl sokat agyaltam a virágon ahelyett, hogy az egyensúlyomra koncentrálnék, ezért sikerül megbotlanom.

Mick elkap.

– Ugyan, kislány! Elszállásolunk ma éjszakára. Nincs ellenvetés!

Megfordul, és odavezet egy tágas szobához.

– Másfelől muszáj, hogy valaki a szárnyai alá vegyen, különben mindenki át fog vágni, és hülyére vesznek ebben az elkurvult iparágban. A feleségem nem az a típus, aki csak úgy hazahoz valakit. Nyilván látta, hogy támogatásra van szükséged. Biztosíthatunk, hogy tőlünk megkapod.

Vissza kell tartanom a könnyeimet. Hat hónapja vagyok ebben a városban, és nincsenek barátaim. Egy este alatt a védelmébe vett két olyan ember, akikkel álmomban sem mertem remélni, hogy találkozom.

– Jó éjt, Holly. Holnap találkozunk – mondja Tana a hátam mögül.

Attól a boldog pillanattól eltekintve, amikor először színpadra léptem, most először ül mosoly az arcomra. Végre úgy érzem, tartozom valahová.

Ez az érzés azonban nem tart sokáig.

ELSŐ FEJEZET

HOLLY

„EGYEDÜL UTAZIK A MILLIÁRDOS FELESÉGE?

Többen látták Holly Wixet, a milliárdos Creighton Karas újdonsült feleségét egy New Yorkból Nashville-be tartó menetrend szerinti járaton. Forrásaink szerint a turistaosztályon utazott. Vajon már most gond van a házassággal? Amilyen pénzes a pasas, kényelmesebb utazást is biztosíthatott volna újdonsült nejének. Visszatérünk, amint lesznek újabb információink.”

A reptéri transzfer minden pénzemet elvitte. Még szerencse, hogy jövő héten fizetnek, mert az utolsó pillanatban vett repülőjegy sikeresen lenullázta a hitelkártyámat. Az új Amex kártyát a konyhapulton hagytam, drágalátos férjem Ötödik sugárúti luxuslakásában.

A hatalmas napszemüveg takarja a szemem alatti karikákat. Nagyon remélem, hogy senki nem fog felismerni. Láttam egy fickót, aki telefonálgatott, miközben hosszasan méregetett, de nem izgatom magam rajta. Nem hiszem, hogy megismert. Ez a város tele van egyszeri hírességekkel, én pedig messze vagyok még a világhírtől. Arról nem beszélve, hogy ha nincs rajtam színpadi smink, és a hajamat csak simán összefogom, úgy nézek ki, mint egy átlagos vidéki lány.

Folyamatosan nyújtózkodom, mert beállt a hátam. Egy helyben ültem a repülő keskeny ülésén, miközben gyakorlatilag meg sem mozdítottam a karjaimat.

A középső ülésen ültem két megtermett fickó között, akik bűzlöttek a fokhagymától. Arra gondoltam, írni fogok, de nem akartam kutatni a jegyzetfüzetem után. Már csak azért sem, mert nem akartam, hogy bámuljanak. Inkább mozdulatlan maradtam, így nem csoda, hogy beállt a hátam.

Összevissza kavarogtak a gondolataim, így szinte biztos, hogy nem tudtam volna olyan jó dalszöveget írni, mint akkor, amikor Creightonra vártam. Van egy gondolatfoszlányom, de valahogy mégsem tudom papírra vetni. Elég rossz idegállapotban vagyok, valahogy nem találom a megfelelő szavakat.

Jó hír viszont, hogy végre megint Nashville-ben vagyok. Amint kilépek a reptér üvegajtaján, meglátom Tana Range Roverét.

Lehúzza az autó ablakát, és hevesen integet.

– Told a segged a kocsiba, mielőtt elvontatják!

Mosolygok. Kicsit úgy érzem, tovaszáll minden rosszkedvem. Kinyitom a kocsi ajtaját, és beülök.

– Elveszett a csomagod? – kérdezi, miután szemügyre veszi a kis táskát, amit a lábamhoz teszek.

– Nem. Csak ezt hoztam.

Felhúzza szemöldökét.

– Istenem! Kérlek, mondd, hogy meztelenre vetkőztetett, és ezért nincs nálad másik ruha, csak az, amit újévkor viseltél, és amiben New Yorkba utaztál.

Tana minden kényes részletről tudott, és egyáltalán nem értett egyet azzal, hogy semmi mást nem hoztam el.

Mosolyognom kell.

– Nem vetkőztetett le. Én csak… Úgy gondoltam, nem cipekedem.

Szemöldöke visszatér normál helyzetébe, mosolya viszont rosszalló marad.

– Remélem, ez nincs összefüggésben anyád viselkedésével, akinek mindenét a pasik fizették, miután összejött velük.

Ez a jó az olyan barátokban, akik leitatnak, így az ember kiönti nekik a lelkét. Jelen esetben viszont rossz úton jár. Nyomós okom volt eljönni New Yorkból.

– Tana!

– Ugyan, Holly! Tudtam, hogy ez lesz. Tudtam.

Semmi kedvem ehhez a beszélgetéshez, ugyanis Tana nemcsak azt fogja boncolgatni, mi történt Creightonnal, hanem azt is, miért viselkedem úgy, ahogy. Félek, hogy lekésem a buszt, míg ő a múltam ismeretében pszichoanalitikust játszik. Szeretem, de most nem vagyok ráhangolva. Megmondom neki az igazat.

– Befejezhetnénk ezt a beszélgetést, mielőtt lekésem a buszt? Nagyon szeretnék eljutni a lakásomhoz, és összeszedni a cuccaimat, hogy utána felszállhassak a buszra, és a zenén kívül minden mást elfelejthessek.

– Nem késed le az átkozott buszodat. Olyan gyorsan hazaviszlek, ahogy a busz vinne – kacsint rám. – Neked viszont beszélned kell, míg vezetek!

Sóhajtok, és magam elé bámulok, míg megfordul, és integet a biztonsági őrnek, aki gyanakodva méregeti az autót.

Rám néz, majd végre ismét a forgalmat figyeli.

– Beszélj, csajszi!

– Mit szeretnél hallani?

– Hogy a férjed pontosan tudja, merre jársz, és nem arról van szó, hogy szökött feleség vagy.

– Nos… Aligha lehetek szökött feleség. Ahhoz előbb észre kéne vennie, hogy nem vagyok otthon.

Átlát a kamu szövegemen.

– A férjed tudja, merre jársz?

A piros lámpát nézem, ahogy lassítunk.

– Hagytam üzenetet.

– Miszerint?

Tudnom kellett volna, hogy Tana nem adja fel. Bármire képes, hogy megtudja a részleteket. Ha nem ő lenne a legjobb és amúgy az egyetlen barátnőm, valószínűleg elküldeném a fenébe. Ehelyett őszinte leszek hozzá.

– Elköszöntem tőle.

Válaszomat inkább az orrom alatt dünnyögöm, mert tudom, hogy máris jön a lecseszés.

Olyat sikít, hogy csak úgy zeng tőle az autó.

– Mégis miért tetted?! Megütött?!

Felé fordulok.

– Nem. Nem erről van szó.

Nem hiszem el, hogy erre is rákérdez.

Rám néz, mielőtt ismét a forgalmat bámulná.

– Akkor mi történt? Tekintve, hogy milliárdos, nyilván megadta a módját. Volt külön szadomazo szobája is? Elfenekelt? Netán ostort is használt? Az durva!

Tenyeremet az arcom elé teszem. Nem tudom, hol kezdjem, de muszáj valamit mondanom, ha nem akarom, hogy folytassa. Egyre élénkebb a fantáziája. Isten látja lelkemet, nem akarom, hogy rátapintson a lényegre.

Mégis mit válaszoljak? Creighton elfenekelt, de én élveztem. Aztán… voltak egyéb dolgok is. Perverz a fickó, annyi szent.

– Nem használt ostort, és nem volt szadomazo szobája.

Szerencsére nem tesz fel több ilyen jellegű kérdést.

– Most nagyot csalódtam. Akkor egyszerűen megőrültél? Ki az az elmebeteg, aki csak úgy kisétál egy milliárdos házából, és egy papírfecnit hagyva köszön el? Ráadásul nem visz magával semmit. Egyértelmű, hogy az illetőnek elment a maradék esze is.

Látom, itt csak az igazság segíthet.

– Figyelj! Nekem fel kell szállnom a buszra, különben mindennek vége. Nem tudtam tovább várni rá, ezért eljöttem.

Ránézek.

– Nyilván te is így tettél volna a helyemben. Ez volt a legjobb a karrierem szempontjából.

– Én a te helyedben a magángéppel jöttem volna. Kislány! Meg kell tanulnod élni a lehetőséggel, és kihasználni, amíg lehet.

Szavai elindítanak bennem valamit, így végképp kitör belőlem az igazság.

– Sajnos nem volt alkalmam a magángéppel jönni, mert Creighton arról is megfeledkezett.

Látom arcán a meglepődést, ezért folytatom.

– Jól hallottad. A férjem mindenről megfeledkezett, így természetesen rólam is. Azt ígérte, időben hazaér, de nem jött. Azon túl, hogy nem jött, még a telefonját sem vette fel, és az sms-ekre sem válaszolt. A helyettesével sikerült beszélnem, aki konkrétan lerázott. Hát ennyi történt. Vége a mesének.

– A francba, Holly! Nagyon sajnálom. Ez tényleg gáz.

Együttérzés hallatszik a hangján.

– Úgy tűnik, nem én vagyok a sakkjátszmájának a legfontosabb eleme.

Tana felém sandít, ahogy haladunk az úton.

– De, kicsim! Te vagy a királynője. Nekem lövésem sincs a sakkról, de annyit tudok, hogy a király mellett a királynő a legfontosabb.

Rossz érzésem támad.

– Szerintem itt Creighton a sakkjátszma első és legfontosabb eleme. Mindenki más feláldozható, ha a király érdekei úgy kívánják.

Tana arca elkomorodik.

– Sajnálom. Ez elég nagy szívás. Ezek után, gondolom, nem fogod felhívni, hogy beszámolj neki. Főleg, hogy még a magángépet sem használhattad.

Végiggondolom. Ha igazi feleség lennék, jó eséllyel felhívnám. De most őszintén: mennyi az esélye, hogy Creighton észrevette, hogy eljöttem? Állítom, még most sincs otthon.

Ezenkívül titokban egy kicsit reménykedem, hogy talán ő fog felhívni engem. Aztán mi lesz? Bocsánatot kér, amiért megfeledkezett rólam? Elmondja, mennyire hiányzom neki, és azonnal utánam jön, mert nem tud nélkülem élni?

Egyik lehetőség esélytelenebb, mint a másik.

Tana nem kérdez többet, míg haladunk az úton. Végül megérkezünk a lakásomhoz. Messze nem olyan fényűző, mint a ház, melyben Tana lakik. Ilyen az élet, ha egy frissen felfedezett kislány próbál szerencsét.

Miután felfedeztek a Country Dreams tehetségkutatón, hihetetlenül kecsegtetőnek tűnt a Homegrownnal kötött megállapodás. Más téma, hogy a „millió dolláros szerződés” messze nem ér olyan sokat, ha az ember utánaszámol, milyen költséges összehozni egy albumot. Rengeteg próba, dalszövegírás, nyilatkozatok, sajtóinterjúk, rádiós fellépések és egyebek, amikért alig kapok valamit. Ráadásul a koncertjegyek eladásából származó bevételnek is csak töredékét fizetik ki, ami nevetségesen alacsony összeg.

Annak ellenére, hogy messze nem úgy alakultak az anyagiak, ahogy elképzeltem, korántsem vagyok olyan csalódott, mint gondolná az ember. A legtöbb általam ismert művész sokkal rosszabb körülmények között élt, mint én. Őket persze nem a tehetségkutatón fedezték fel.

Sokan a saját kocsijukban laktak. Rosszabb esetben még a kocsi sem volt a sajátjuk. Jason Aldean „Crazy Town” című dala tényleg a valóságon alapul. Soha nem tudhatjuk, mikor futunk be, ha sikerül egyáltalán. Egy perc alatt elveszíthetünk mindent, és ugyanilyen rövid idő alatt nyerhetünk is. Persze mindenki abban reménykedik, hogy nyerni fog. Erre viszont semmi garancia.

– Köszönöm a fuvart. Hálás vagyok érte.

– Igazán nincs mit. Biztos nem akarod, hogy itt maradjak?

Megrázom a fejem.

– Csak összeszedek néhány dolgot, aztán megnézem, hol áll meg a busz.

Miután megnézem az időt a kijelzőn, rájövök, hogy kevesebb mint egy órám maradt.

– Jobb, ha megyek.

– Rendben, kislány. Aztán mindent bele a színpadon! Megértetted? Ha az a fickó visszakúszik hozzád, és ha felfogja, milyen nőt szerzett, biztosan ezt teszi majd, adj neki még egy esélyt!

Megfordulok, és ránézek.

– Adjak neki egy esélyt? Azt hittem, azt fogod mondani, hogy ki kéne herélnem. Miért adjak neki még egy esélyt?

Tana kék szemei együttérzést sugároznak.

– Anyádnak hála, tele vagy bizalmatlansággal. Próbálj meg végre elvonatkoztatni tőle! Csak rajtad múlik az életed. Én még mindig reménykedem, hogy ez a fickó megérdemel téged. Adj neki egy esélyt, hogy meghunyászkodjon! Egy férfi jellemét akkor látod a leginkább, amikor küzd, és olykor megalázkodik, hogy megkapja, amit akar. Márpedig te vagy a legjobb dolog az életében.

Próbálok mosolyogni, de nem sikerül.

– Az sem biztos, hogy utánam jön egyáltalán.

Áthajolok, hogy megöleljem Tanát.

– Még találkozunk.

– Mindent bele! – mondja, amikor kiszállok az autóból.